справа № 753/7427/24                                          головуючий у суді І інстанції Трусова Т.О.
провадження № 22-ц/824/7082/2025                  суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

 
П О С Т А Н О В А
Іменем України
 
18 червня 2025 року                                                                                 м. Київ
 
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Надточий К.О.,
 
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Трусової Т.О. в місті Києві, дата складення повного тексту рішення 19 лютого 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики, інфляційних втрат та трьох процентів річних, - 
В С Т А Н О В И В: 
 
         У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договорами позики, інфляційні втрати та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 34 059 157,54 грн.
Позовна заява обґрунтована тим, що 01 серпня 2022 року, 14 серпня 2022 року та 23 серпня 2022 року позивач уклав з позичальником  ОСОБА_1 три договори позики на суму 15 000 000,00 грн., 10 000 000,00 грн. та 8 000 000,00 грн., відповідно. Суми позики позичальник зобов`язався повернути до 01 листопада 2023 року. Згідно з договорами поруки ТОВ «ФК «Ампір Капітал» поручилось за виконання позичальником зобов`язань за договорами позики. Після настання строку виконання зобов`язань за вказаними договорами позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення коштів в загальній сумі 33 000 000,00 грн., проте відповідач свої зобов`язання не виконав, позичені кошти не повернув. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України прострочення боржником виконання грошового зобов`язання зумовлює його обов`язок сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2024 року  позов ОСОБА_2 задоволено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги  ОСОБА_1 зазначає, що документи, надані позивачем не містять розписок про отримання коштів ОСОБА_1 . Договори позики містять пункти 3 (в кожному договорі) про нібито отримання ОСОБА_1 коштів до підписання договору. Але відсутня інформація про конкретний день отримання до підписання договору, в день отримання, чи за рік, два тощо до укладення договору. За наведених обставин вбачається, що передання коштів позивачем ОСОБА_1 не підтверджено доказами. Зазначає, що згідно тих копій, що надані позивачем, договори позики та поруки укладалися в один день в різних містах, що викликає сумніви. В судовому засіданні представник позивача не зміг надати суду жодних пояснень щодо обставин укладення договорів та передання коштів. Позивач у судових засіданнях участі не приймав і також не надав жодних пояснень з цього приводу. За таких обставин відповідач вважає, що суд першої інстанції не встановив, чи дійсно між сторонами справи склалися певні правовідносини. Враховуючи, що відповідач не визнавав факту укладення договорів позики та поруки, ним було заявлено клопотання про призначення експертизи з метою спростування факту підписання договорів. Проте судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні клопотання виключно у зв`язку з посиланням на несвоєчасність подання клопотання. При цьому, судом проігноровано той факт, що з матеріалами справи відповідач ознайомився лише 26 листопада 2024 року та в той же день отримав ухвалу про відкриття провадження по справі.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування, через що скарга не може бути задоволена, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права. Вказує, що суд першої інстанції цілком правомірно залишив без розгляду відзив на позовну заяву та клопотання про призначення експертизи, виходячи з того, що ще до відкриття провадження у справі представник відповідача ОСОБА_3 ознайомився з матеріалами справи (т. 1 а.с. 55-57), а сам відповідач 21 травня 2024 року відмовився від отримання судової повістки (т. 1 а.с. 74-75), при цьому як директор ТОВ «ФК «Ампір Капітал» ОСОБА_1. брав участь у розгляді апеляційної скарги на ухвалу про забезпечення позову (т. 2 а.с. 127-128). Таким чином суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач був обізнаний з фактом пред`явлення до нього позову із підставами його пред`явлення, проте питання про призначення експертизи на стадії підготовчого провадження не ставив, а звернувся з таким клопотанням лише на завершальній стадії розгляду справи по суті без обґрунтування неможливості його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від нього, не надіслав копію клопотання сторонам у справі та не долучив матеріалів, необхідних для проведення почеркознавчої експертизи (вільних зразків свого підпису), тобто поза межами строку та з порушенням порядку, встановлених процесуальним законом.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення,  виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що 01 серпня 2022 року між позикодавцем ОСОБА_2  та позичальником ОСОБА_1 у м. Хмельницькому укладено договір позики № 1, предметом якого є надання позикодавцем позичальнику у власність грошових коштів в сумі 15 000 000,00 грн.
14 серпня 2022 року між позикодавцем ОСОБА_2  та позичальником ОСОБА_1 у м. Хмельницькому укладено договір позики № 2, предметом якого є надання позикодавцем позичальнику у власність грошових коштів в сумі 10 000 000,00 грн.
23 серпня 2022 року між позикодавцем ОСОБА_2  та позичальником ОСОБА_1 у м. Хмельницькому укладено договір позики № 3, предметом якого є надання позикодавцем позичальнику у власність грошових коштів в сумі 8 000 000,00 грн.
При укладенні зазначених договорів сторони підтвердили, що до їх підписання позикодавець передав, а позичальник отримав повну суму позики (пункт 3).
Згідно з умовами, визначеними пунктом 4 кожного з договорів, позичальник зобов`язується повернути надану позику у строк до 01 листопада 2023 року.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог. 
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно ч. 2 ст. 1056 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана письмова форма договору позики або розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Такий чином письмовий договір позики є документом, підтверджує як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або за рахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, три проценти річних від простроченої суми та інфляційні втрати підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, ці проценти та інфляційні втрати, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання.
Сторони визначили строк виконання зобов`язання за договором позики до 01 листопада 2023 року, судом нараховано та визначено розмір інфляційних втрат та 3% річних за період з 02 листопада 2023 року по 07 квітня 2024 року у розмірі 631 335,85 грн., а три проценти річних від простроченої суми - 427 821,69 грн. 
Відповідачем жодним чином такі розрахунки не спростовано, своїх розрахунків не надано.
Таким чином судом правильно встановлено, що між сторонами укладено три договори позики у письмовій формі, які є не лише підтвердженням факту укладення договорів, а й доказом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику.
Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 грошові кошти в позику від ОСОБА_2 не отримував, суд відхиляє, оскільки факт укладення договорів позики та отримання грошових коштів відповідачем у позивача в борг підтверджується письмовими доказами, а саме договорами позики від 01 серпня 2022 року, від 14 серпня 2022 року та від 23 серпня 2022 року, а також договорами поруки, укладеним в забезпечення цих договорів позики.
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Однак, відповідач договори позики від 01 серпня 2022року, від 14 серпня 2022 року та від 23 серпня 2022 року на підставі статті 1051 Цивільного кодексу не оспорив, вказані ним в апеляційній скарзі обставин, щодо відсутності між сторонами правовідносин з договорів позики щодо передачі коштів та не отримання позики від позивача, в судовому порядку не довів.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд порушив норми процесуального права в частині відмови в призначенні експертизи за клопотанням відповідача, виходячи з наступного.
Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.
          Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.
Відповідно до ч. 7 ст. 178 ЦПК України,  відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.
         Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим кодексом.
Згідно із частинами першою, другою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
         Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтвердженні належними доказами.
Так, ухвалою суду від 30 квітня 2024 року встановлено відповідачу строк тридцять днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, протягом якого відповідач має право подати відзив на позовну заяву, з урахуванням вимог статті 178 ЦПК України. До відзиву додаються докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем, та документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.
З  матеріалів справи вбачається, що ще до відкриття провадження у справі представник відповідача ОСОБА_3. ознайомився з матеріалами справи (т. 1 а.с. 55-57), а сам відповідач 21 травня 2024 року відмовився від отримання судової повістки з ухвалою про відкриття провадження у справі та позовною заявою з доданими до неї документами. (т. 1 а.с. 74-75). При цьому відповідач, як директор ТОВ «ФК «Ампір Капітал» брав участь у розгляді апеляційної скарги на ухвалу про забезпечення позову (т. 2 а.с. 127-128).
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що обізнаність відповідача про пред`явлення позову до нього та про його зміст, відмова відповідача отримати надіслану  судом повістку з ухвалою суду та копією позовної заяви з  доданими до неї документами - не відповідає принципу добросовісності та свідчить про неналежне виконання своїх процесуальних обов`язків відповідачем.
Зазначеному суд першої інстанції надав належну оцінку залишивши подані з порушенням процесуального строку відзив та клопотання без розгляду.  
  Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2024 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Повне судове рішення складено 20 червня 2025 року.

Головуючий                                                                          Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                      Кашперська Т.Ц.
 
                                                                                               Яворський М.А.