ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
07 липня 2025 року
м. Київ
справа № 953/2519/23
провадження № 51 - 3989 км 24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                         ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
захисника (у режимі відеоконференції)        ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_8 , на вирок Київського районного суду м. Харкова від 08 березня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 01 серпня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за  №  12023221130000466 від 19 січня 2023 року, за  обвинуваченням
ОСОБА_8 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.  Феськи Золочівського району Харківської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Київського районного суду м. Харкова від 08 березня 2024 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців. Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат та речових доказів.
Відповідно до обставин, детально наведених у вироку місцевого суду, 17 січня 2023  року о 22:54 ОСОБА_8 , перебуваючи у приміщенні автомийки під назвою «Vegas» за адресою: АДРЕСА_2 , діючи повторно таємно викрав належні ФОП ОСОБА_9 полірувальну машину ТМ Rupes LHR75E Mini STD, полірувальну машину ТМ «Makita» модель 9237СВ, полірувальну машину ТМ «Rupes LHR15 III STD, генератор бензиновий ТМ «Einhell», модель ТС-PG 10|Е5, після чого з  місця вчинення кримінального правопорушення втік разом з викраденим майном, яким у подальшому розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ФОП  ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 46803,68 грн.
Харківський апеляційний суд ухвалою від 01 серпня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 залишив без задоволення, а вирок Київського районного суду м.  Харкова від 08 березня 2024 року - без змін. 
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду та  невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і закрити кримінальне провадження.
На обґрунтування доводів касаційної скарги вказує, що суд першої інстанції у вироку формально перелічив докази надані стороною обвинувачення. Стверджує, що всі докази у справі зібрані з істотним порушенням вимог Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) та прямо не підтверджують причетність ОСОБА_8 до викрадення речей потерпілого ФОП ОСОБА_9 . Водночас показання свідка ОСОБА_10 підтверджують невинуватість засудженого та є належним доказом. Звертає увагу на те, що місцевий суд не встановив, зокрема, де знаходилися викрадені речі, яка кількість людей мала доступ до відповідного приміщення, чи була призначена наказом матеріально-відповідальна особа тощо. Вказує, що поза увагою апеляційного суду залишилися зауваження ОСОБА_8 про те, що дактилоскопічна експертиза не доводить його винуватість. Цей суд також не зазначив конкретний предмет на якому були залишені відбитки пальців ОСОБА_8 і його відношення до вкраденого майна. Крім того, апеляційний суд хоча у рішенні зазначив дату та час зафіксованої події, проте не вказав яка подія і яке конкретно зображення було зафіксовано на відеозаписі. Стверджує, що на вилученому відеозаписі не зафіксований момент викрадення речей засудженим. Наголошує, що судом апеляційної інстанції фактично констатовано, що під час досудового розслідування було порушено право ОСОБА_8 на захист, а тому докази у справі є недопустимими. Ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України. 
Заперечень від інших учасників кримінального провадження на касаційну скаргу сторони захисту до Верховного Суду не надходило.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор заперечувала проти задоволення касаційної скарги, просила залишити її без задоволення, а судові рішення - без зміни.
Захисник підтримав касаційну скаргу, просив скасувати судові рішення і закрити кримінальне провадження. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в  оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи  іншого доказу.
Отже, суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у  касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.
Доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, якими вона обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам апеляційної скарги сторони захисту, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.
Зміст доводів касаційної скарги захисника фактично зводиться до того, що висновки судів про винуватість ОСОБА_8 ґрунтуються на припущеннях.
Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є  предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у  цьому контексті означає, що для того щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, які стосуються події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і  який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.
З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (див.  постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року у справі №  754/17019/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 760/23459/17 та ін.).
Цей стандарт у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_8 , на думку колегії суддів касаційного суду, було дотримано.
Крім того, необхідно звернути увагу, що Верховний Суд неодноразово зазначав, що чинний КПК України не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин чи елементів складу злочину на підставі сукупності непрямих доказів (стосовно цього елемента доказування), які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.
Доказування досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність винуватості особи (постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 грудня 2020 року справа №  728/578/19, провадження № 51-3411км20; від 20 жовтня 2021 року справа №  759/14119/17, провадження № 51-2274км21).
Так, у постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції, зазначив, що висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.  185 КК України, ґрунтуються на зібраних у встановленому законом порядку і  належними чином досліджених у судовому засіданні доказах та є правильними.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що в судовому засіданні безпосередньо у встановленому законом порядку суд першої інстанції допитав обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , зміст показань яких детально викладений у вироку. 
Крім того, суди встановили, що винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, даними протоколу огляду місця події від 18 січня 2023 року, відповідно до якого проведено огляд автомийки «Вегас» по АДРЕСА_2 ; даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 26 січня 2023 року за участю свідка ОСОБА_14 ; записом відео з камер відеоспостереження приміщення «Вегас»; висновком судової товарознавчої експертизи № 110М від 27 січня 2023 року, відповідно до якої ринкова вартість викраденого майна станом на 19 січня 2023 року становила 46803,68 грн; довідкою ПТ «Ломбард «Свіжа копійка» від 27 січня 2023 року, згідно з якою ОСОБА_8 18  січня 2023 року звертався до відділень за адресою: вул. Наріманова (Дудінської), 1-А та пр. Героїв Сталінграду, 1-А у м. Харкові, з приводу закладу майна, а саме: полірувальної машини ТМ Rupes LHR75E Mini STD, полірувальної машини ТМ «Makita» модель 9237СВ, генератора бензинового ТМ «Einhell»; даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 01 квітня 2023 року за  участю свідка ОСОБА_13 , який заклав у ломбарді майно; висновком судової дактилоскопичної експертизи № СЕ-19/121-23/5597-Д від 23 березня 2023  року.
Так, під час проведення судового засідання у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та зазначив, що він дійсно працював на автомийці «Вегас», проте до викрадення обладнання відношення не має, оскільки 17 січня 2023  року він знаходився поза межами м. Харкова на святкуванні дня народження його матері. 
Разом з тим, суди першої та апеляційної інстанції позицію обвинуваченого ОСОБА_8 про невизнання винуватості оцінили критично, зазначивши, що такі показання обвинуваченого не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та спростовуються сукупністю взаємоузгоджених між собою доказів у  кримінальному провадженні. 
Допитаний у судовому засіданні місцевим судом потерпілий ОСОБА_9 підтвердив, що ОСОБА_8 працював на його автомийці «Вегас». Після того, як сталася крадіжка обладнання, останній на роботу не вийшов, і переглянувши відеозапис з камер відеоспостереження, потерпілий зрозумів, що крадіжку вчинив ОСОБА_8 .
Також судом були враховані показання свідка ОСОБА_13 (експерт-оцінювач ПТ «Ломбард «Свіжа Копійка»), відповідно до яких 18 січня 2023 року ОСОБА_8 за своїм паспортом заклав у відділенні ПТ «Ломбард «Свіжа Копійка» за адресою: вул.  Наріманова (Дудінської), 1-А у м. Харкові майно, а саме: генератор бензиновий ТМ «Einhell», та у договорі зазначив, що це майно належить йому.
Крім того, всупереч доводів касаційної скарги захисника, апеляційний суд встановив, що на відеозаписі з камери відеоспостереження зафіксовано дату та час події та, у сукупності із іншими наведеними доказами, безперечно викриває ОСОБА_8 у вчиненому правопорушенні.
Водночас суд апеляційної інстанції погодився із позицією місцевого суду, який визнав неспроможними показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та  ОСОБА_10 (мати засудженого) з приводу того, що ОСОБА_8 на момент інкримінованого йому злочину перебував за межами м. Харкова. 
Свою позицію суди мотивували тим, що показання вказаних свідків наданні з метою уникнення обвинуваченим кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, оскільки вони повністю спростовуються іншими дослідженими в  ході судового розгляду доказами та не знайшли свого підтвердження.
Погоджуючись з вироком суду першої інстанції, апеляційний суд в оскаржуваному рішенні обґрунтовано зазначив, що оцінюючи докази в сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, провівши у повному обсязі судовий розгляд, місцевий суд дійшов правильного висновку, що ці докази доводять вчинення обвинуваченим інкримінованого йому злочину.
Водночас, як уже зазначалося вище, у поданій касаційній скарзі захисник фактично не погоджується з установленими фактичними обставинами кримінального провадження, вказує на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, тоді як їх перевірка, як зазначалося вище, на підставі статей 433, 438 КПК України до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.
Тому такі доводи касаційної скарги не можуть бути предметом розгляду суду касаційної інстанції, оскільки Суд не вправі виходити за межі фактів та обставин, установлених у судах першої та апеляційної інстанцій, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Отже, доводи захисника в цій частині є безпідставними.
Що стосується доводів сторони захисту про порушення в ході досудового розслідування права обвинуваченого на захист, зокрема під час проведення додаткового допиту ОСОБА_8 та виконання вимог ст. 290 КПК України
Так, право особи на захист у кримінальному провадженні передбачено положеннями національного законодавства, зокрема ч. 3 ст. 63, п. 6 ч. 3 ст. 129 Конституції України та п. 13 ч. 1 ст. 7, ст. 20 КПК України. Стаття 63 Конституції України закріплює право на захист підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного.
Відповідно до ст. 7 КПК України забезпечення права на захист є однією із засад кримінального провадження. Зміст забезпечення права на захист як загальної засади кримінального провадження розкривається у ч. 1 ст. 20 КПК України, зокрема, підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом. Також право на захист забезпечується й іншими нормами КПК України, зокрема статтями 49, 52, 54, 87, 338, 339, а також п. 4 ч. 2 ст. 412.
Згідно зі ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо.
За змістом ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які було отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.
Перевіривши доводи касатора в цій частині, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що захисник у касаційній скарзі хоча і посилається на порушення права обвинуваченого на захист, у той же час не конкретизує у чому саме полягало порушення вказаного права ОСОБА_8 та як це вплинуло на прийняті судові рішення.
Дійсно, постановою слідчого СВ Харківського районного управління поліції № 1 ГУНП в Харківській області задоволено клопотання у наданні державного захисника підозрюваному ОСОБА_8 .
Разом з тим, з протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 03 квітня 2023 року убачається, що в цьому протоколі ОСОБА_8 безпосередньо зазначав: «З матеріалами та речовими доказами ознайомлений у повному обсязі без обмежень у часі в прошитому та пронумерованому стані. Заяв, клопотань, зауважень, доповнень не маю. Захисника буду залучати у суді». 
За результатом апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання доказів у справі недопустимими.
Як убачається з оскаржуваної ухвали, апеляційний суд зазначив, що наведені у  вироку фактичні обставини кримінального правопорушення місцевий суд установив на підставі сукупності досліджених доказів. До того ж цей суд слушно зауважив, що суд першої інстанції у своєму рішенні не посилався на показання ОСОБА_8 , надані ним під час досудового розслідування за відсутності захисника. 
Також, необхідно звернути увагу, що в цій справі інших слідчих дій за участю ОСОБА_8 , крім його допиту, на  досудовому розслідуванні не проводилося.
Варто зауважити, що ОСОБА_8 під час розгляду цього кримінального провадження у судах першої та апеляційної інстанції був забезпечений захисником та міг вільно реалізовувати свої процесуальні права.
Тож доводи сторони захисту в цій частині не є слушними.
Решта доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_7 висновків судів першої та апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок врахував, що докази по справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та  допустимими відповідно до вимог статей 84 - 86 КПК України, оцінені судом згідно зі ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи сторони захисту про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.  185 КК України.
Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370  та 419 КПК України.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом апеляційної інстанції під час розгляду кримінального провадження норм кримінального процесуального закону, які би  ставили під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення, і фактично зводяться до  неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним  обставинам кримінального провадження, що не є предметом касаційного розгляду.
Враховуючи те, що під час касаційного розгляду не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, які би були безумовними підставами для скасування або зміни оскарженого судового рішення, касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
 
ухвалив:
Вирок Київського районного суду м. Харкова від 08 березня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 01 серпня 2024 року стосовно ОСОБА_8 залишити без зміни, а  касаційну скаргузахисника ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і  оскарженню не підлягає. 
Судді: 
 
ОСОБА_1                            ОСОБА_2                            ОСОБА_3