ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                               
 
30 липня 2025 року
м. Київ
 
справа № 759/6521/17
 
провадження № 61-13311св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
відповідач - Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація,
треті особи:ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка подана їхнім представником - адвокатом Конопатом Миколою Івановичем, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року у складі судді              Шум Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2024 року                у складі колегії суддів: Мережко М. В., Поліщук Н. В., Соколової В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: 
ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , про визнання незаконним розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 31 березня 2016 року № 132 та скасування Свідоцтва про право власності від 31 березня 2016 року (без номера та серії).
 
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з 30 червня 1977 року,                                     а ОСОБА_2 з 08 травня 1981 року і до цього часу, зареєстровані та проживають у квартирі АДРЕСА_1 .
Вказували, що ОСОБА_5 перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 , якому відповідно до ордера на жиле приміщення № В131693 від 05 березня 1970 року, виданого на підставі розпорядження Печерської районної державної адміністрації від 23 лютого 1970 року № 8536, з сім`єю з чотирьох осіб надано право зайняття жилого приміщення, житловою площею 41,9 кв. м, яке складається з 3-х кімнат у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . У подальшому на підставі рішення Виконкому Київської міської Ради народних депутатів від 13 лютого1990 року № 149 адресу змінено на бульвар Ромена                    Ролана, 5/8.
У зв`язку зі смертю ОСОБА_6 , відповідно до розпорядження Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 26 квітня 2005 року № 671, у договір найму жилого приміщення на трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , жилою площею                          40,6 кв. м було внесено зміни шляхом укладення його з ОСОБА_5 .
Станом на дату подання позову, крім третіх осіб: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та неповнолітньої ОСОБА_4 , у квартирі зареєстровані й вони: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Зазначали, що ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набули право власності на спірну квартиру відповідно до розпорядження Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації від 31 березня 2016 року № 132 щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 та Свідоцтва про право власності (серія та номер, б/н), виданого 31 березня 2016 року на підставі розпорядження органу приватизації Святошинської районної у м. Києві.
Оскільки приватизація вказаної квартири відбулась з порушенням частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та була проведена без їх участі, хоча вони постійно проживають у цій квартирі, то розпорядження від 31 березня 2016 року № 132, а також свідоцтво про право власності на житло, видане на підставі вказаного розпорядження, є незаконними та підлягають скасуванню.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили суд:
- визнати незаконним та скасувати розпорядження Святошинської районної у місті Києві від 31 березня 2016 року № 132 щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 ; 
- визнати недійсним свідоцтво про право власності (без номера та серії) на вказану квартиру, видане 31 березня 2016 року на підставі розпорядження Святошинської районної у місті Києві від 31 березня 2016 року № 132.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено.
Скасовано розпорядження органу приватизації Святошинської районної в місті Києві від 31 березня 2016 року № 132 про передачу ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у приватну власність квартири АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним Свідоцтво про право власності (без номера та серії) на квартиру АДРЕСА_1 видане 
31 березня 2016 року Святошинською районною в місті Києві державною адміністрацією на ім`я ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_7 .
 
Рішення суду мотивовано тим, що на час приватизації спірної квартири у ній постійно проживала сім`я у складі позивачів:  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , і третіх осіб:  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 .Однак, приватизація спірної квартири була проведена органом приватизації з порушенням норм законодавства, так як заяву про надання згоду на приватизацію спірної квартири позивачі не надавали.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення органу приватизації в частині передачі у приватну власність квартири АДРЕСА_1 та видане на його підставі свідоцтво про право власності є незаконними, що є підставою для визнання його недійсними, вказані порушення впливають на право позивачів брати участь в приватизації.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 29 серпня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.
 
Судове рішення мотивовано тим, що позивачі звернулися до суду з позовом до неналежного відповідача, а відповідачами мали бути власники спірної квартири: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Суд вказав, якщо позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача, пославшись на відповідну практику Верховного Суду.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2024 року до Верховного Суду,                                              представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвокат Конопат М. І., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2024 року скасувати й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкових висновків про те, що Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація є неналежним відповідачем у справі, оскільки саме позивачу належить обирати склад учасників справи та осіб, до яких пред`являються позовні вимоги. Вважає, що саме державна адміністрація є належним відповідачем у справі, оскільки її рішення оскаржуються та саме цими рішенням порушуються права позивачів.
Також вказує, що суд апеляційної інстанції вирішив питання стосовно прав особи, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_5 , не залучивши до розгляду справи її правонаступників.
Крім того, апеляційна скарга була розглянута за відсутності ОСОБА_3 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , що порушило права останньої.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У грудні 2024 року представник ОСОБА_3 - адвокат Мороз В. П., подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що викладені в ній доводи є безпідставними, не спростовують правильності вирішення апеляційним судом спору, який правильно встановив правовідносини, шо склалися, а також, що позов було пред`явлено не до всіх належних відповідачів, що унеможливлює розгляд заявлених вимог по суті, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2024 року, після усунення недоліків касаційної скарги, відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. 
 
12 грудня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 липня 2025 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набули право власності на квартиру                      АДРЕСА_1 відповідно до розпорядження Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 31 березня                  2016 року № 132 щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 та свідоцтва про право власності (серія та номер, б/н), виданого 31 березня 2016 року на підставі розпорядження органу приватизації Святошинської районної у місті Києві.
 
З 30 червня 1977 року ОСОБА_1 та з 08 травня 1981 року ОСОБА_2 постійно проживають у вказаній квартирі.
 
ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. 
 
2.    Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
 
Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявники вказують порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, а саме судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частинами першою, третьою                            статті 411 ЦПК України, оскільки справу розглянуто за відсутності учасника справи, належним чином не повідомленої про дату, час і місце судового засідання (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подана їхнім представником - адвокатом Конопатом М. І., задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
 
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі
№ 523/9076/16-ц вказала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
 
Отже, касаційний суд спростовує доводи касаційної скарги, що право позивачів обрати відповідача є пріоритетним для розгляду справи.
 
Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
 
Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
 
За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).
 
Відповідно до частин першої-четвертої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
 
Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад (правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі
№ 761/23904/19, від 20 січня 2021 року у справі 203/2/19).
 
Якщо заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків іншої особи, яка не залучена до участі у справі в якості відповідача, вони не можуть бути розглянуті судом, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.
 
Встановивши, що позов пред`явлено тільки до органу державної влади, який прийняв рішення про приватизацію спірної квартири, та не пред`явлено вимог до власників спірного нерухомого майна, які набули право власності на спірну квартиру відповідно до розпорядження Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації № 132 від 31 березня 2016 року щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 та свідоцтва про право власності (серія та номер, б/н), виданого 31 березня 2016 року на підставі розпорядження органу приватизації Святошинської районної у місті Києві, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованих висновків про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з неналежним суб`єктним складом справи.
 
Доводи касаційної скарги про те, що саме Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація є належним відповідачем у справі, а власники спірної квартири не приймали самостійних рішень про набуття права власності на неї, тому не можуть бути відповідачами у цій справі, є безпідставні, оскільки цивільно-правовий характер спору стосується саме прав на нерухоме майно, а тому належними відповідачами у цьому спорі є особи, які є власниками такого майна, та без пред`явлення позовних вимог саме до них суд не вправі давати правову оцінку по суті заявленого питання, а саме законності набуття права власності на квартиру такими особами.
 
Суд апеляційної інстанції правильно врахував релевантні правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду на виконання вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України.
 
Посилання заявника на порушення апеляційним судом процесуальних прав третіх осіб у справі не заслуговують на увагу, не перевіряються Верховним Судом та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення апеляційного суду, оскільки особа, яка подала касаційну скаргу, не уповноважена діяти в інтересах зазначених осіб без відповідних процесуальних повноважень.
 
Більш того, варто зазначити, що суд апеляційної інстанції не вирішував прав та обов`язків жодних осіб, оскільки у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було відмовлено через непред`явлення ними позову до належних відповідачів.
 
Верховний Суд звертає увагу на помилкові висновки районного суду, викладені в ухвалі від 06 березня 2018 року, в якій відмовлено у виключенні третьої особи ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , з посиланням на те, що вона була співвласником 1/3 частини спірної квартири.
Наведене є порушенням вимог статей 25, 30 ЦК України, статей 46, 47 ЦПК України, так як цивільна процесуальна правосуб`єктність ОСОБА_5 припинилась і вона не могла зазначатися у складі учасників справи. Суд зобов`язаний був здійснити процесуальне правонаступництво (стаття 55 ЦПК України). На вказане апеляційний суд також уваги не звернув. Проте, Верховний Суд уважає, що зазначене не вплинуло на правильність вирішення справи (частина друга статті 410 ЦПК України), так як правонаступник був би залучений саме третьою особою, що не вплинуло би на законність постанови апеляційного суду. 
 
Отже, доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність та обґрунтованість його судового рішення не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.
 
При цьому, вимоги скарги про скасування рішення районного суду є безпідставними, оскільки воно вже скасовано судом апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка подана їхнім представником - адвокатом Конопатом Миколою Івановичем, залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. Ю. Гулейков   Б. І. Гулько   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець