ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року	Львів	Справа № 380/11300/24 пров. № А/857/26531/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді:                               Гуляка В.В. 
суддів:                                                    Ільчишин Н.В., Шевчук С.М. 
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін),
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року (суддя – Гулкевич І.З., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення – м. Львів, дата складання повного тексту – не зазначено),
в адміністративній справі №380/11300/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін),
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

                                                             встановив: 

У травні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін), в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 29.04.2023 по 28.10.2023; 2) зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із 29.04.2023 по 28.10.2023.
Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовної заяви.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.09.2024 позов задоволено повністю. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 236323,20 грн..
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції винесено всупереч чинного законодавства, з порушеннями норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що позов заявлено поза межами місячного строку, а відтак такий підлягає залишенню без розгляду. Щодо суті спірних правовідносин просить врахувати скаржник, що кошти не нараховувалися та не належали до виплати позивачу на день його звільнення. Лише після звернення позивача із запитами та до суду виникло питання щодо виплат при звільненні. Вважає скаржник, що відповідача діяв лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії є необґрунтованими, у задоволенні яких слід відмовити в повному обсязі.
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 24.09.2024 року та ухвалити нове рішення по справі, яким у задоволенні позову відмовити. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення. 

Судом встановлено такі фактичні обставини справи. 
Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ), згідно наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 11.04.2023 № 377-ОС майор ОСОБА_1 звільнений з військової служби у відставку (а.с.7); згідно наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 29.04.2023 № 450-ОС майор ОСОБА_1 виключений із списків особового складу загону та всіх видів забезпечення (а.с.11). 
28.04.2024 - на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.11.2023 залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.02.2024 у справі №380/14146/23, відповідачем виплачено заборгованість із одноразової грошової допомоги у розмірі 25 відсотків, місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, що у сумі 187623,78 грн, що підтверджується випискою по надходженням по картці/ рахунку АТ КБ «Приватбанк» (а.с.9).
22.05.2024 - на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04.08.2023 залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2024 у справі №380/14414/23, виплачено грошову компенсацію за належне, але неотримане протягом проходження військової служби речове майно у сумі 16 937,17 грн, що підтверджується випискою по надходженням по кратці/рахунку АТ КБ «Приватбанк» (а.с.8). 
22.05.2024 - на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02.11.2023 залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.02.2024 у справі №380/17812/23, виплачено заборгованість із індексації - різниці грошового забезпечення за період з грудня 2020 року по квітень 2023 року у сумі 126 002,96 грн, що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку АТ КБ «Приватбанк» (а.с.8). 
Позивач вважаючи, що відповідачем несвоєчасно проведено повний розрахунок при звільненні, звернувся з цим позовом до адміністративного суду. 

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду враховує наступне. 
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктами 2, 4 статті 9 Закону України №2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції на час виключення позивача зі списків), закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.
Отже, при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу військової частини з військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок.
За приписами ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю України (далі -КЗпП України), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. 
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Колегія суддів звертає увагу, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовано положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що до спірних відносин слід застосувати норми статей 116, 117 КЗпП України, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги.
Статтею 117 КЗпП у редакції Закону 2352-ІХ від 01 липня 2022 року встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Отже, всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
У постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, згідно з якою під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Як правильно встановив суд першої інстанції, позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на виплату індексації грошового забезпечення, просить стягнути на його користь середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Оскільки всі складові грошового забезпечення позивачу не виплачені в день його виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, відповідно до вимог статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-ІХ від 01.07.2022 року позивач має право на отримання середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, але не більш як за шість місяців. 
Як вказано судом вище, відповідачем проведено остаточний розрахунок з позивачем у зв`язку із звільненням на виконання судових рішень. 
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин.
Визначаючи розмір спірного середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні та час затримки такого розрахунку, суд першої інстанції дійшов висновку, що сплаті на користь позивача підлягає середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі, що складає 236323,20 грн..
Колегія суддів вважає такий розмір обґрунтованим з урахуванням наступного. 
Згідно із п.2 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08.02.1995, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Суд вважає, що остаточний розрахунок із позивачем у зв`язку із звільненням проведено виплатою коштів на виконання судових рішень, а не при виключенні останнього із списків частини 28.04.2023, то строк затримки розрахунку складає 299 днів. 
Водночас, з огляду на приписи ст.117 КЗпП України в редакції від 01.07.2022, зазначений вище період обмежено шістьма місяцями, у зв`язку із чим позивачу належить до виплати компенсація у вигляді середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку в періоді з 29.04.2023 по 28.10.2023, тривалістю 183 календарних дні. 
Відповідно до картки грошового забезпечення розмір місячного грошового забезпечення позивача становив у лютому 2023 року - 38096,00 грн, у травні 2023 року 38096,00 грн..
Кількість календарних днів служби позивача за останні два місяці з урахуванням відпрацьованих днів становила 52 дні.
Відтак, для обчислення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необхідно застосовувати показник 1291,40 грн в день (76192,40 грн грн/52 календарні дні).
Оскільки остаточний розрахунок із позивачем у зв`язку із звільненням проведено виплатами від 28.04.2024 та 22.05.2024, а не при виключенні останнього із списків частини 28.04.2023, то строк затримки розрахунку складає 183 календарних днів (шість місяців з 29.04.2023 по 28.10.2023 включно) відповідно до статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-ІХ від 01.07.2022. 
Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, з урахуванням статті 117 КЗпП України, становить: 1291,40 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) * 183 (кількість днів затримки розрахунку) = 236323,20 грн.. 
Суд першої інстанції визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, виходив із принципу розумності, справедливості та пропорційності в межах позовних вимог. 
Колегія суддів також враховує, що визначений судом першої інстанції середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні апелянтом (відповідачем) не оспорений із обґрунтуванням та зазначенням таких розрахункових мотивів в апеляційній скарзі. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача у відповідній частині не спростовують висновків суду першої інстанції. 
Відносно доводів апеляційної скарги відповідача в частині пропущення позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом, колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно з частиною 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.
Відповідно до частин 3, 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Як уже було зазначено судом вище, остаточний розрахунок з позивачем після звільнення зі служби здійснено 22 травня 2024 року.
З цим адміністративним позовом позивач звернувся до суду 27 травня 2024 року, подавши такий через електронний суд.
Таким чином, позивачем не пропущено строк звернення до суду з цією позовною заявою.
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування.
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                                           постановив: 

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін) – залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року в адміністративній справі №380/11300/24 за ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	С. М. Шевчук