ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 серпня 2025 року
м. Київ
 
справа № 761/10353/24-ц
провадження № 61-3590св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державне бюро розслідувань,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2024 року у складі судді Литвинової І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 
2025 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Березовенко Р. В., 
Мостової Г. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного бюро розслідувань (далі - ДБР) про відшкодування матеріальної і моральної шкоди.
 
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 подав до ДБР заяву про вчинення кримінального правопорушення від 08 квітня 2021 року, у якій просив відкрити кримінальне провадження за статтями 364, 366, 382 КК України стосовно судді Сокальського районного суду Львівської області, який постановив ухвалу від 
28 вересня 2011 року у справі № 2-1214/11, ухвалу від 22 травня 2014 року 
у справі № 1321/1713/2012, якими, на переконання заявника, завдав йому шкоди у розмірі 100 000,00 грн. 20 квітня 2021 року позивач отримав лист ДБР від 14 квітня 2021 року № 1418зкп/10-16-06-6382/21, яким повідомлено, що заяву від 08 квітня 2021 року направлено за належністю для розгляду до ТУ ДБР, розташованого у м. Львові. Невнесення відомостей до ЄРДР позивач оскаржив у Шевченківському районному суді м. Києва. Ухвалою слідчого судді від 28 квітня 2021 року у справі № 761/14718/21 задоволено частково скаргу ОСОБА_1 : зобов`язано уповноважену особу ДБР виконати вимоги частини першої статті 214 КПК України та невідкладно, але не пізніше 24 годин, внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві ОСОБА_1 від 08 квітня 2021 року, яку отримано уповноваженою особою ДБР 12 квітня 2021 року, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з ЄРДР; відмовлено у частині прохання визнати протиправною бездіяльність уповноважених осіб ДБР. Позивач вказував, що в результаті незаконних дій посадових (службових) осіб ДБР при розгляді заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 08 квітня 
2021 року було заподіяно шкоди його честі, гідності і діловій репутації.
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з ДБР на свою користь компенсацію моральної і матеріальної шкоди у розмірі 1 000 021,50 грн, з яких 21,50 грн - витрати на відправлення поштової кореспонденції, 1 000 000,00 грн - відшкодування моральної шкоди.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2025 року, в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що заявлені вимоги є необґрунтованими і не містять належних та допустимих доказів на підтвердження порушення прав позивача. Суд вказав, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не 
є порушенням прав позивача. Сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР, не зумовлює настання відповідальності цивільно-правового характеру 
й не може бути доказом того, що бездіяльність відповідача заподіяла позивачу моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню відповідно до статей 23, 1167, 1174 ЦК України
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
20 березня 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, 
у якій просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 
28 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 
17 лютого 2025 рокуй ухвалити  нове удове рішення, яким позов задовольнити.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що в оскаржуваних судових рішеннях не обґрунтовано, що він не має права на відшкодування шкоди, завданої державним органом; що ДБР не належить до державних органів; що ДБР прийняло законне рішення за результатом перевірки його заяви про вчинення кримінального правопорушення; що ДБР не порушило його прав; що ДБР може не виконувати Рішення Конституційного Суду України та норми законодавства. Суди не мотивували мотиви відхилення його доказів. 
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 761/12945/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Також підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункти 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Інші аргументи учасників справи
 
10 квітня 2025 року ДБР подало до Верховного Суду відзиви, у яких просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
 
Відзиви мотивовані тим, що сама собою констатація факту неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 не може слугувати підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки за обставин справи його права поновлено. Позивач не довів заподіяння йому моральної шкоди діями посадових осіб ДБР та не вказав, у чому саме така шкода полягає. ОСОБА_1 зловживає процесуальними правами. 
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2025 року  ОСОБА_1 поновлено строк на касаційне оскарження рішення Печерського районного суду м. Києва від 
28 листопада 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 
17 лютого 2025 року. Відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Печерського районного суду м. Києва.
 
14 травня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзивах на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
 
Короткий зміст фактичних обставин справи
 
ОСОБА_1 звертався до ДБР із заявою про вчинення кримінального правопорушення від 08 квітня 2021 року, у якій просив відкрити кримінальне провадження за статтями 364, 366, 382 КК України стосовно судді Сокальського районного суду Львівської області, який постановив ухвалу від 28 вересня 
2011 року у справі № 2-1214/11, ухвалу від 22 травня 2014 року у справі 
№ 1321/1713/2012, якими, на переконання заявника, завдав йому шкоди 
у розмірі 100 000,00 грн.
 
20 квітня 2021 року ДБР надало позивачу відповідь від 14 квітня 2021 року 
№ 1418зкп/10-16-06-6382/21, якою повідомлено, що заяву від 08 квітня 
2021 року направлено за належністю для організації розгляду до ТУ ДБР, розташованого у м. Львові.
 
Невнесення відомостей до ЄРДР позивач оскаржив у Шевченківському районному суді м. Києва.
 
Ухвалою слідчого судді від 28 квітня 2021 року у справі № 761/14718/21 частково задоволено скаргу ОСОБА_1 : зобов`язано уповноважену особу ДБР виконати вимоги частини першої статті 214 КПК України та невідкладно, але не пізніше 24 годин внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві ОСОБА_1 від 08 квітня 2021 року, яку отримано уповноваженою особою ДБР 12 квітня 2021 року, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг 
з ЄРДР; відмовлено у частині прохання визнати протиправною бездіяльність уповноважених осіб ДБР.
 
04 червня 2021 року ТУ ДБР, розташованого у м. Львів, внесло до ЄДРД за заявою ОСОБА_1 відомості за № 62021140010000183.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.
 
Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
У частині першій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка з огляду на норми частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦПК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, 
з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
 
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
 
Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
 
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
 
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють норми частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
 
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. 
 
Тобто саме у цих статтях ЦК України реалізовані конституційні гарантії права на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади. 
 
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків або відшкодування моральної шкоди.
 
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
 
Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії такої особи були неправомірними, між ними і шкодою 
є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
 
Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості під час покладення на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
 
Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а зумовлена іншими обставинами.
 
Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди і шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У разі, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її 
у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).
 
Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження 
№ 12-199гс18), від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18).
 
У частинах першій і другій статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку 
з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, 
а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
 
У частині третій статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
 
Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
 
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. 
 
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
У статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
 
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
У справі, яка переглядається, позивач пов`язував завдання йому моральних страждань із неналежним, на його думку, розглядом посадовими особами ДБР його заяви про вчинення кримінального правопорушення та невнесенням відомостей до ЄРДР.
 
Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій правильно керувалися тим, що позивач не надав достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому матеріальної і моральної шкоди, факту наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями (бездіяльністю) посадових осіб ДБР, а тому висновок судів про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 є обґрунтованим.
 
Колегія суддів погоджується з висновками судів про те, що сама собою констатація факту неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди з огляду на таке. 
 
Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права
на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване
статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого
або прокурора, у тому числі бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає
у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.
 
Згідно з частиною другою статті 307 КПК України ухвала слідчого судді
за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого
чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.
 
В ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування забезпечується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.
 
Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності
у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль
за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у ній. Проте, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама собою
не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої.
 
Сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал не тягне безумовний наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії
та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлено зазначену позивачем у касаційній скарзі ухвалу слідчого судді, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій слідчого ДБР і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.
 
Суди надали правильну оцінку ухвалі слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28 квітня 2021 року, якою частково задоволено скаргу 
ОСОБА_1 на бездіяльність уповноваженої особи ДБР, що полягала у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР. 
 
На виконання вказаної ухвали суду після її надходження до ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, 04 червня 2021 року слідчий вніс до ЄРДР на підставі заяви ОСОБА_1 відомості про кримінальне правопорушення за
№ 62021140010000183.  
 
Тобто позивач реалізував своє право на оскарження процесуальних рішень слідчого, його права поновлено ухвалою слідчого судді про зобов`язання внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 та проведенням комплексу кримінально-процесуальних дій. 
 
Верховний Суд звертає увагу заявника, що правовою підставою для відмови 
у задоволенні його позову стало те, що під час розгляду справи він не довів наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. 
 
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, 
викладеною в постановах від 28 лютого 2023 року у справі № 454/2468/21, від 28 лютого 2024 року у справі № 454/2857/22, від 24 липня 2024 року у справі 
№ 454/2285/23, від 28 липня 2025 року у справі № 454/120/24 та інших. 
 
Безпідставними є і доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду про застосування статей 10 (верховенство права), 12 (змагальність сторін), 78 (допустимість), 81 (обов`язок доказування і подання доказів), 263 (законність і обґрунтованість судового рішення), 264 (питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду), 265 (зміст рішення суду), 382 (постанова суду апеляційної інстанції) ЦПК України, оскільки наведені норми 
є загальнопроцесуальними вимогами стосовно принципів цивільного процесу, дослідження доказів та обґрунтованості судового рішення, якими керуються судді усіх судів загальної юрисдикції в Україні. 
 
Посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах про застосування статей 10, 12, 78, 81, 263, 264, 265, 382 ЦПК України, заявник не зазначив, який саме висновок має бути сформульовано Верховним Судом у спірних правовідносинах щодо застосування цих норм права, а Верховний Суд самостійно не встановив, що у судовій практиці, яка склалася у подібних правовідносинах, існують підстави, які вказували б на наявність проблеми, що може бути вирішена шляхом формулювання нової правової позиції.
 
З огляду на зміст касаційної скарги заявник не обґрунтував необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо норми права; не вказав про наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які суперечать один одному, що свідчило б про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями доповнювати замість заявника касаційну скаргу міркуваннями та обґрунтуванням підстав касаційного оскарження, яких сам заявник не виклав. В іншому разі вказане призвело б до порушення таких принципів цивільного процесу, як змагальність та диспозитивність.
 
Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведеній заявником постанові Верховного Суду, 
є необґрунтованими, оскільки висновки у тій справі і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними - у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Вивчивши зміст касаційної скарги, суд касаційної інстанції зробив висновок про відсутність належного обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, і, відповідно, підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів 
у справі.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися 
в оцінку доказів.
 
Верховний Суд є судом права, і відповідно до статті 400 ЦПК України не має повноважень самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази, змінюючи їх оцінку.
 
Інші доводи касаційної скарги є необґрунтованими і не впливають на висновки судів.
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, арішення Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 17 лютого 2025 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.
 
З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.
 
Щодо заявлених клопотань
 
05 серпня 2025 року ДБР подало до Верховного Суду клопотання, у якому просить касаційне провадження у справі № 761/10353/24-ц закрити з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 396 ЦПК України.
 
Клопотання мотивовано тим, що Верховний Суд у постанові від 28 липня 
2025 року у справі № 454/120/24 вже сформував висновок щодо застосування статей 10, 12, 78, 81, 263, 264, 265, 382 ЦПК України у подібних правовідносинах за позовом ОСОБА_1 до ДБР.
 
Вивчивши вказане клопотання, колегія суддів дійшла висновку, що воно задоволенню не підлягає з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції 
в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Однією з підстав відкриття касаційного провадження за касаційною скарго ОСОБА_1 у цій справі було відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме застосування статей 10, 12, 78, 81, 263, 264, 265, 382 ЦПК України.
 
У постанові Верховного Суду від 28 липня 2025 року у справі № 454/120/24 (провадження № 61-1879св25), на яку посилається ДБР у своєму клопотанні, Верховний Суд зробив висновок щодо застосування статей 10, 12, 78, 81, 263, 264, 265, 382 ЦПК України у подібних правовідносинах.
 
Проте вказане не є підставою для закриття касаційного провадження з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 396 ЦПК України, оскільки постанова Верховного Суду від 28 липня 2025 року у справі № 454/120/24 (провадження № 61-1879св25) винесена після відкриття касаційного провадження у цій справі, а тому в задоволенні клопотання ДБР про закриття касаційного провадження у цій справі слід відмовити.
 
Керуючись статтями 396, 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У задоволенні клопотання Державного бюро розслідувань про закриття касаційного провадження у справі № 761/10353/24-ц відмовити.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 лютого 2025 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Судді:                                                                                                             В. М. Коротун

 
Є. В. Коротенко

 
М. Є. Червинська