ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2025 року
м. Київ
справа № 128/3054/20
провадження № 61-4745св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., 
Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
треті особи: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Процепко Анна Олексіївна, приватний нотаріус міського нотаріального округу Надольська Ольга Андріївна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 30 грудня 2024 року в складі судді Васильєвої Т. Ю. та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 березня  2025 року в складі колегії суддів: Рибчинського В. П., Голота Л. О.,                          Копаничук С. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Процепко А. О., приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Надольська О. А., про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності, визнання правочинів недійсними, витребування майна із чужого володіння та стягнення моральної шкоди.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 23 липня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули у спільну часткову власність по частці квартиру АДРЕСА_1 . Право власності набуте позивачами на підставі рішення від 18 серпня 2012 року № 184 про приватизацію майна державного (комунального) житлового фонду виконавчого комітету Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області та була поведена державна реєстрація права власності позивачів на спірну квартиру.
Позивачі вселилися в дану квартиру в 2007 році, несли витрати по утриманню квартири, проводили ремонтні роботи, сплачували комунальні послуги.
20-31 травня 2020 року ОСОБА_1 стало відомо від сусідів, що  невідома особа проникла в належну йому та його дружині квартиру. Він приїхав з м. Києва 01 червня 2020 року, в квартиру не зміг потрапити, так як були замінені замки на вхідних дверях, коли він викликав поліцію, до дверей квартири прийшов відповідач ОСОБА_6 , який повідомив, що є власником даної квартири за договором міни.
Звернувшись до ЦНАП Святошинської районної державної адміністрації у м. Києві 15 червня 2020 року, позивачі дізнались із інформаційної довідки щодо відсутності запису про їх право власності на квартиру та наявність відомостей про іншого власнику на їх квартиру ОСОБА_3 , реєстрацію ще двох правочинів від 30 липня 2019 року та 29 серпня 2019 року, з переходом права власності на належну їм квартиру до інших осіб, а саме ОСОБА_5 та                       ОСОБА_6 .
Посилаючись на викладене, позивачі просили ухвалити рішення, яким відновити державну реєстрацію їх права власності на спірну квартиру шляхом скасування запису в Державному реєстрі речових права на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо набуття права власності на квартиру за ОСОБА_3 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу 
від 30 липня 2019 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , визнати недійсним договір міни від 29 серпня 2019 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , витребувати дану квартиру із чужого незаконного володіння ОСОБА_6 та стягнути з відповідачів солідарно на користь позивачів на відшкодування моральної шкоди по 80 000 грн кожному.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 30 грудня                          2024 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від                 12 березня 2025 року, позов задоволено частково.
Витребувано від ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в рівних частках, а саме по частці кожному.
В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про судовий збір.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що права позивачів на належне їм нерухоме майно було порушено внаслідок дій державного реєстратора Джулинської сільської ради Бершадського району Вінницької області Андрущенка В. М., рішення про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 було прийнято ним за наявності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно. 
На час прийняття державним реєстратором оскаржуваного рішення в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, який є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, був наявний запис про право спільної часткової власності від 23 липня 2012 року на квартиру по частці за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Оскільки нерухоме майно вибуло з володіння позивачів поза їх волею, є всі підстави для витребування такого майна на користь                                         ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Разом із тим, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині відновлення державної реєстрації права власності позивачів на спірну квартиру шляхом скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо набуття права власності на квартиру за ОСОБА_3 та скасування запису про  погашення запису № 1896 в книзі 16; визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30 липня 2019 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , визнання недійсним договору міни від 29 серпня 2019 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , оскільки такі вимоги не є необхідними для ефективного захисту прав та інтересів позивачів.
Також відсутні підстави і для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди в зв`язку з не доведенням вини відповідачів  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_5 , ОСОБА_6  в її заподіяні позивачам, а ОСОБА_4 в даних правовідносинах виступав як представник державного органу від імені якого він вчинив відповідні реєстраційні дії, а не як фізична особа. Натомість позов пред`явлено як до фізичної особи, хоча в даних правовідносинах поряд із статтями 23, 1167 ЦК України застосуванню підлягає стаття 1173 ЦК України, згідно якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу  місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Короткий зміст вимог касаційних скарг, їх узагальнені аргументи
10 квітня 2025 року через засоби поштового зв`язку ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 30 грудня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 березня 2025 року, у якій просить скасувати зазначені судові рішення в частині задоволення позову, та в цій частині ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.
Підставами касаційного оскарження ОСОБА_3 зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 522/3999/23, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
09 квітня 2025 року через засоби поштового зв`язку ОСОБА_6 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 30 грудня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 березня 2025 року, у якій просить скасувати зазначені судові рішення в частині задоволення позову, та в цій частині ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.
Підставою касаційного оскарження ОСОБА_6 зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 02 серпня 2023 року у справі № 308/8629/19, від 20 листопада 2024 року у справі № 373/2163/21 тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також заявник оскаржує судові рішення з передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України підстав (вказує на порушення судом норм процесуального права відповідно до пункту 3 частини третьої статті 411 ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у цій справі до вирішення справи № 128/2966/20).
Судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог до суду касаційної інстанції не оскаржені та предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).
Відзив на касаційні скарги 
У червні 2025 року від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , в якому позивачі посилаються на необґрунтованість доводів скарг та законність ухвалених у справі судових рішень. Зазначають, що квартира вибула з власності поза їх волею, через незаконні дії ОСОБА_3 та державного реєстратора, внаслідок чого суди правомірно витребували майно з чужого незаконного володіння останнього набувача ОСОБА_6 . 
Також у червні 2025 року від позивачів надійшло клопотання про розгляд справи судом касаційної інстанції за їх присутності. 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 01 травня 2025 року відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .
Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
На підставі рішення Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області від 18 липня 2012 року № 184, було доручено Вінницькому ООБТІ оформити та зареєструвати свідоцтво про право власності на квартиру 
АДРЕСА_1 в рівних частках, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а. с. 31, т. 1). 
Згідно з витягом про державну реєстрацію прав КП «ВООБТІ» № 34977989 від                       27 липня 2012 року, 26 липня 2012 року було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на вищевказану квартиру на підставі свідоцтва про право власності від 23 липня 2012 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер запису: 1896 в книзі 16.
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23 липня 2012 року, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , знаходиться у приватній спільній частковій власності по 1/2 частці ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .  Свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області від 18 липня 2012 року                     № 184 у процесі приватизації. 
Відповідно до копії довідки, виданої начальником КЕВ м. Вінниці ЗТКЕУ Міністерства оборони України від 23серпня 2007 року,   ОСОБА_1 дійсно розподілена квартира АДРЕСА_1 (а. с. 35, т. 1).
В свою чергу на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 46558002 від 19.04.2019 державним реєстратором Андрущенком В.М. за наявності запису про право власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на дану квартиру за ОСОБА_3 , підставою для реєстрації вказано: довідка, б/н, видана 21 липня 2014 року, видавник ЖБК «Мрія Вороновиці».
Відповідно до копії довідки ЖБК «Мрія Вороновиці`від 21 липня 2014 року, ОСОБА_3 є членом ЖБК «Мрія Вороновиці». Станом на 21 липня 2014 року вона внесла внесок та має право на отримання свідоцтва про право власності на квартиру 
АДРЕСА_1 (а. с. 43 т. 1).
На підставі договору купівлі-продажу квартири від 30 липня 2019 року, приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Процепко А.О. зареєстровано право власності на квартиру за ОСОБА_5 29 серпня 2019 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу                   Надольською О. А., на підставі договору міни від 29 серпня 2019 року зареєстровано право власності на дану квартиру за ОСОБА_6 .
Разом з тим наказом Міністерства юстиції України №4292/5 від 11 грудня 
2020 року було скасовано рішення від 19 квітня 2019 року № 46558002, прийняте державним реєстратором Джулинської сільської ради Бершадського району Вінницької області Андрущенком В.М. та анульовано останньому доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
ОСОБА_4 оскаржував у суді зазначений наказ Міністерства юстиції України, однак рішенням Вінницького окружного адміністративного суду 
від 28вересня 2021 року (справа № 128/2966/20), яке набрало законної сили після його перегляду в апеляційному порядку 11 січня 2022 року, державному реєстратору Андрущенку В. М. відмовлено в задоволенні відповідногопозову (136 - 142, т. 4).
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,  є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до вимог частини першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.
Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_6 задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 
321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором купівлі-продажу, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. При цьому відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною неукладеного правочину; реєстрацію спірного майна за третьою особою на підставі правочину, укладеного всупереч нормам чинного законодавства.
У разі, якщо спірне нерухоме майно надалі відчужене за відплатним договором, і сторона цього договору не знала і не могла знати про відсутність у продавця права його відчужувати, у зв`язку із чим така особа є добросовісним набувачем, спірне нерухоме майно також може бути витребуване його власником відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, оскільки таке майно вибуло з володіння власника (законного володільця) не з його волі (за неукладеним правочином).
Наведене також узгоджується з положеннями статті 330 ЦК України, згідно з якими, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Крім цього, необхідно враховувати, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.
Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.
Отже, власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову (про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)) без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами).
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23).
Правовий аналіз положень статей 387, 388 ЦК України свідчить про те, що право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.
Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини, серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20), розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягарю, покладеному на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.
Саме при вирішенні питання про витребування майна здійснюється перевірка добросовісності набувача цього майна, у тому числі з`ясуванню підлягає й те, чи знав або чи міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця. Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16, пункт 52).
У постанові від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження 
№ 14-29цс23), Велика Палата Верховного Суду констатувала, що 1) можливість втручання у право кінцевого набувача майна, яке вибуло з володіння власника без відповідної правової підстави, чи не з його волі прямо передбачене ЦК України (статті 387, 388); 2) закон безпосередньо врегулював, що добросовісний набувач не набуває право власності на відчужене йому майно, яке вибуло із володіння власника поза його волею; 3) майнове право добросовісного набувача захищено передбаченим статтею 661 ЦК України механізмом відшкодування завданих йому збитків у зв`язку з витребуванням у нього за рішенням суду майна (товару), тоді як законний володілець позбавлений можливості захистити своє майнове право у інший спосіб, ніж витребування належного йому майна.
Ураховуючи встановлені у справі обставини, а саме, що спірна квартира, яка була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , без будь-якого правочину щодо відчуження права власності позивачів на квартиру та без їх відома державним реєстратором Джулинської сільської ради Бершадського району Вінницької області Андрущенком В. М. було здійснено державну реєстрацію права власності на неї за іншою особою, а саме ОСОБА_3 , яка в подальшому відчужила квартиру ОСОБА_5 , а та в свою чергу за договором міни передала квартиру ОСОБА_6 , колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира дійсно вибула із власності позивачів поза їх волею, що є підставою для задоволення позовних вимог про витребування спірного майна на користь позивачів. Витребування такого майна на користь законних власників від останнього набувача ОСОБА_6 є пропорційним втручанням у право власності останнього, яке ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.
За обставинами цієї справи не встановлено факту чи наміру зловживання позивачами своїми правами щодо спірного нерухомого майна, яке вибуло з їх володіння поза їх волею (за відсутності будь-якої зовнішньої об`єктивної форми вираження її волевиявлення), тому немає підстав для відмови у захисті їх права власності.
Водночас ОСОБА_6 , добросовісність якого спростована не була, не звільняється від негативних наслідків, які можуть виникнути при виборі недобросовісного контрагента. Окрім інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, особа, яка придбає майно, оцінює й інші обставини, які можуть свідчити про сумнівний характер вчинюваного правочину, зокрема факт неодноразового протягом короткого проміжку часу перепродажу майна, поведінка продавця тощо.
Тому за обставин вибуття майна із власності законного володільця поза його волею, зокрема за неукладеним правочином за відсутності його волевиявлення, витребування цього майна у особи, добросовісність дій якого спростовано не було, на користь законного володільця є належним і виправданим способом захисту права останнього.
Право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. У випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння (постанова Верховного Суду від 21 квітня 
2021 року у справі № 760/10998/18).
Крім цього, витребування від ОСОБА_6 майна, яке належить та вибуло з його володіння поза його волею, не свідчить про порушення справедливої рівноваги (балансу) між інтересами позивача та інтересами відповідача, який не позбавлений права на відшкодування завданих йому збитків, зокрема, в порядку, передбаченому статтею 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до незаконного набувача, в якого придбав нерухоме майно на підставі договору міни. 
Тому повернення власникам протиправно відчуженого нерухомого майна переслідує легітимну мету. З огляду на характер спірних правовідносин Верховний Суд не встановив невідповідності заходу втручання в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Перешкод для застосування механізму статті 388 ЦК України не встановлено. 
Аргументи касаційної скарги про протиправність набуття позивачами права власності на спірну квартиру спростовуються рішенням Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області від 18 липня 2012 року № 184, відповідно до якого в процесі приватизації було доручено Вінницькому ООБТІ оформити та зареєструвати свідоцтво про право власності на квартиру 
АДРЕСА_1 в рівних частках, 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 23 липня 2012 року, витягом про державну реєстрацію прав КП «ВООБТІ» від 27 липня 2012 року та копією довідки, виданої начальником 
КЕВ м. Вінниці ЗТКЕУ Міністерства оборони України від 23 серпня 2007 року,   ОСОБА_1 дійсно розподілена квартира  
АДРЕСА_1 (а. с. 28, 29, 31, 35, т. 1). 
Зазначене рішення селищної ради, на підставі якого позивачі набули право власності на квартиру, є чинним, хоча й оспорено відповідачем до суду, розгляд справи триває у суді першої інстанції, а тому відповідні доводи відповідача помилкові. 
Водночас, останній набув право власності на квартиру у особи ( ОСОБА_5 ), яка не мала право її відчужувати, оскільки квартира вибула з власності позивачів поза їх волею на підставі реєстраційних дій державного реєстратора 
Андрущенка В. М., які визнані неправомірними та скасовані Міністерством юстиції України від 19 квітня 2019 року.
Вимоги касаційної скарги ОСОБА_6 про скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд у зв`язку із необґрунтованою відмовою у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення справи № 128/2966/20 (оскарження рішення сільської ради щодо надання позивачам у власність квартири) не можуть бути задоволені, оскільки зібрані у справі докази дозволяли встановити та оцінити обставини, які є предметом судового розгляду, до вирішення спору у справі № 128/2966/20 (пункт 6 частини першої статті 251 ЦПК України). 
Отже, доводи касаційної скарги не свідчать про застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у наведених заявником постановах Верховного Суду.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Наведені у касаційних скаргах доводи були предметом дослідження судів попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, які ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, і з якими погоджується суд касаційної інстанції.
Доводи касаційних скарг не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки зводяться до незгоди заявника з висновками апеляційного суду та стосуються переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України знаходяться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Ураховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Щодо клопотання про розгляд справи за участі позивачів 
У червні 2025 року від позивачів надійшло клопотання про розгляд справи за їх участі.
Європейський суд з прав людини вказав, що процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції, навіть якщо скаржнику не була надана можливість бути особисто заслуханим апеляційним чи касаційним судом, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суди вищої інстанції не мали встановлювати факти справи, а тільки тлумачити відповідні юридичні норми (ZHUK v. UKRAINE, № 45783/05, § 32, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Згідно з частиною 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Абзац другий частини першої цієї статті визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішує Верховний Суд з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.
У частині тринадцятій статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Оскільки суд касаційної інстанції не приймав рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то у задоволенні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні за участі позивачів слід відмовити.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 30 грудня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 березня 2025 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про витребування майна із чужого незаконного володіння залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                   Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                             О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович