Номер провадження: 22-ц/813/2887/25 
Справа № 497/2923/23
Головуючий у першій інстанції Кравцова А. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М. ,
суддів: Вадовської Л.М. , Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області на рішення Болградського районного суду Одеської області від 24 жовтня 2024 року по справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту проживання на території України, заінтересована особа - Болградський районний відділ Головного управління державної міграційної служби в Одеській області, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою, в якій просила встановити юридичний факт, що її матір - ОСОБА_3 - постійно проживала на території України, (яка та той час була Українською СРСР) - з дня її народження і до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в обґрунтування вимог зазначила, що її рідна матір ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Виноградівка (колишня назва - с. Курчій) Болградського району Одеської області, - де проживала разом зі своїми батьками з моменту народження і до одруження, після чого - разом з чоловіком - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за характером його роботи, переїхала до м. Чадир-Лунга, Республіка Молдова (тоді Молдавська СРСР). Заявниця придбала, згідно договору купівлі-продажу від 28.12.2022 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , тому вона, згідно діючого законодавства, бажає отримати громадянство України або вид на проживання в Україні, для чого потрібно надати докази постійного проживання будь-кого з близьких родичів на території України (або Української СРСР), однак такі відомості щодо її батьків документально підтвердити вона не може, тому змушена звернутися до суду. 
Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 12.03.2024 року (у справі №497/2923/23, провадження №2-о/497/25/24) - задоволено вимоги зазначеної вище заяви. Встановлено наступний юридичний факт та визнано, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , – мати заявниці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , – постійно проживала на території України (на той час Української СРСР) – з дня її народження, тобто, – з ІНФОРМАЦІЯ_6 , – і до ІНФОРМАЦІЯ_7 .
06.09.2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами (справа №497/2923/23, провадження №8/497/1/24, а.с. 8). В обґрунтування заяви зазначила, що на момент розгляду судом справи заявниця не отримувала з архіву довідку про народження своєї матері, та деякі інші документи з Республіки Молдови, однак отримавши, з`ясувала, що дата народження матері, її ім`я і прізвище в архівній довідці і в інших доказах різна, а тому заявниця, на момент звернення до суду з заявою про встановлення юридичного факту просила визнати факт у помилковому варіанті - без врахування цих обставин - доказів, які були отримані нею лише під час виконання судового рішення і містять відомості, що мають суттєве значення і вплинули б на рішення суду, якби про їх існування було відомо суду до ухвалення остаточного рішення у справі.
Ухвалою Болградського районного суду Одеської області від 19.09.2024 року в межах справи №497/2923/23 (провадження №8/497/1/24) заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Болградського районного суду Одеської області від 12.03.2024 року у зв`язку з нововиявленими обставинами - задоволено, та вказане рішення скасовано.
Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 24 жовтня 2024 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Болградський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області – задоволено.
Встановлено наступний юридичний факт та визнано, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , – мати заявниці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , – постійно проживала на території України (на той час Української СРСР) – з дня її народження, тобто, – з ІНФОРМАЦІЯ_6 , – і до ІНФОРМАЦІЯ_8 .
Не погоджуючись з таким рішенням суду, Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення Болградського районного суду Одеської області від 24 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що заявниця зверталася до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області з заявою встановленого зразку, однак не надала жодних документів, які передбачені Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (далі - Порядок № 215), отже ОСОБА_2 не використала усі можливості для отримання статусу громадянина України, а тому звернення до суду є передчасним.
Крім того, посилається на відсутність належних та допустимих доказів того, що матір`ю ОСОБА_1 є ОСОБА_6 , оскільки до заяви не долучено документів, що підтверджують зміну прізвища з ОСОБА_8 на ОСОБА_9 .
Вважає, що заперечення щодо задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання свідчать про наявність спору про право, що унеможливлює розгляд такої заяви в порядку окремого провадження.
Разом з тим, зазначає, що законодавець чітко передбачає можливість встановлення належності до громадянства особам, які постійно проживали на території України саме станом на 24.08.1991 року, однак, жодний із долучених ОСОБА_10 документів не підтверджує факт проживання її матері на території України станом на 24 серпня 1991 року, як того вимагають положення закону.
Відзив па апеляційну скаргу не надходив.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 08.07.2025 року на 16:00 год. учасники справи не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції не виявили та заяв про відкладення судового засідання не подавали.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, поважність причин неучасті у судовому засіданні 08.07.2025 року учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.
За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 та встановлюючи юридичний факт постійно проживала ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , – мати заявниці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на території України (на той час Української СРСР) з дня її народження, тобто, з 25 грудня 1944 року, і до ІНФОРМАЦІЯ_8 , суд першої інстанції виходив з того, що мати заявниці, яка в різних документах значиться російською, румунською та українською мовами як ОСОБА_7 - народилася ІНФОРМАЦІЯ_9 на території України та проживала у с. Курчій (тепер с. Виноградівка) Болградського району Одеської області до 01.01.1965 року - до дня переїзду на територію Республіка Молдова після одруження (обидва населених пункти на той час були територією СРСР), а батьки матері - народилися, жили і померли в цьому ж с. Виноградівка, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи і які досліджені судом, та які ніким і нічим не спростовані.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_10 в м. Чадир-Лунга, Республіка Молдова, померла "Кирчев Екатерина", яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_9 у с. Виноградівка Болградського району Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть, яке було перекладене з румунської, і яке було видано 22.08.2024 року "Агенцією Державних Послуг" Республіки Молдова, Чадир-Лунга, а/з №48 від 06.03.1998 року (справа №497/2923/23, провадження №8/497/1/24, а. с. 8).
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 14.05.1985 року Чадир-Лунзьким райбюро РАГС МССР, заявниця - ОСОБА_11 - народилася ІНФОРМАЦІЯ_11 , в графі «Батьки» вказані російською: " ОСОБА_5 " та " ОСОБА_12 " (а. с. 6).
30.12.1965 року, було зареєстровано шлюб Чадир-Лунгським відділом ЗАЦС між ОСОБА_13 , що народився у с. Виноградівка та ОСОБА_14 , що народилася у с. Виноградівка, що підтверджується нотаріально завіреним перекладом з румунської архівного витягу з актового запису №114 про одруження. Цей шлюб було розірвано а/з №4 від 20.01.1974 року Чадир-Лунгським відділом ЗАЦС, дата видачі витягу - 30.04.2008 року (а. с. 17).
Згідно довідки про одруження №А-00029, виданої російською мовою "відділом по Катангскому району службы ЗАГС Иркутской области", 08.06.1990 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_15 і ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , актовий запис №10, та зазначено, що шлюб розірвано, однак не вказано дату (а. с. 57).
Згідно копії свідоцтва про шлюб (бланк частково румунською мовою), що видане 17.05.1996 року Чадир-Лунзьким відділом ЗАГС, Республіка Молдова, заявниця змінила прізвище з " ОСОБА_16 " на " ОСОБА_9 " внаслідок реєстрації шлюбу з ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_12 (а. с. 59).
Згідно відповіді Державного архіву Одеської області №82/06-22 від 25.07.2024 року та доданої до неї архівної довідки №81/06-22 від 25.07.2024 року, відповідно до реєстраційної книги про народження примарії села Курчій Кілійського району Ізмаїльської області за 1944 рік (тепер с. Виноградівка Болградського району Одеської області), - є актовий запис №55 від 26.12.1944 року про народження 25.12.1944 року особи на ім`я " ОСОБА_18 " (не зазначено, якою мовою - російською, румунською чи українською зроблено запис), де її батьком зазначено: " ОСОБА_19 , 26 років", а матір`ю - " ОСОБА_20 , 23 років" (а. с. 17 у справі № 497/2923/23, провадження № 8/497/1/24).
Судом першої інстанції також були допитані в межах розгляду справи № 497/2923/23 (провадження № 2-о/497/25/24) свідки ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , які підтвердили, що матір заявниці - ОСОБА_6 з моменту її народження і все своє життя до заміжжя проживала на території України, зокрема, у с. Курчій (тепер с. Виноградівка) Болградського району Одеської області, у тому числі і станом - до 01.01.1974 року, оскільки свідки є сусідами бабусі заявниці по матері та знають їх усіх з дитинства, підтвердили, що сама заявниця часто приїжджала до бабусі - материної матері до с. Виноградівка погостювати.
Матеріали справи № 497/2923/23 (провадження № 8/497/24 - за заявою ОСОБА_1 про перегляд судового рішення) також містять копію перекладу з румунської архівного витягу з запису акту №114 про реєстрацію шлюбу ( ОСОБА_23 ) 30.12.1965 року між " ОСОБА_24 ", який народився ІНФОРМАЦІЯ_13 у с. Виноградівка та " ОСОБА_25 ", яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_9 у с. Виноградівка, після одруження прізвище дружини - " ОСОБА_8 ", примітка: акт про розірвання шлюбу №4 від 20.01.1974 року (а. с. 4).
Матеріали справи № 497/2923/23 (провадження № 8/497/24 - за заявою ОСОБА_1 про перегляд судового рішення) містять копію перекладу з румунської архівного витягу з запису акту про розірвання шлюбу ( ОСОБА_23 ) 20.01.1974 року між " ОСОБА_24 ", який народився ІНФОРМАЦІЯ_13 у с. Виноградівка Болградського району Одеської області та " ОСОБА_25 ", яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_9 у с. Виноградівка Болградського району Одеської, після розірвання шлюбу прізвище дружини - " ОСОБА_26 ", видано: Агенцією Державних послуг 22.08.2024 року (а. с. 6).
Колегія суддів виходить з такого.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Порядок розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в порядку окремого провадження визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.
Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та іншої мети – ні.
Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких належать і факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону.
Відповідно до ст. 3 ЗУ "Про громадянство" громадянами України є:
1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;
2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;
3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;
4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.
Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.
Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-XII "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року).
Для встановлення факту належності до громадянства України, відповідно до положень ст. 293 ЦПК України та ст. 3 Закону України "Про громадянство України" і залежно від підстав цього встановлення, предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.
Статтею 8 Закону України "Про громадянство України" встановлюються підстави набуття громадянства України.
Згідно ч. 1, 2 ст. 8 Закону України "Про громадянство України" особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства. Іноземці із числа осіб, зазначених у ч. 20 ст. 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі ч. 20 ст. 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".
Дитина, яка народилася чи постійно проживала на території УРСР (або хоча б один з її батьків, дід чи баба народилися чи постійно проживали на територіях, зазначених у частині першій цієї статті) і є особою без громадянства або іноземцем, щодо якого подано зобов`язання припинити іноземне громадянство, реєструється громадянином України за заявою одного з батьків або опікуна чи піклувальника.
Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.
Оскільки ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання її матері на території України для встановлення належності до громадянства України, тому вказаний факт підлягає встановленню на підставі ст. 293 ЦПК України та ст. 3 Закону України "Про громадянство України".
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 125/1472/19, від 27 лютого 2023 року у справі № 517/445/19, від 09 серпня 2023 року в справі № 523/7192/19.
Особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням (частина перша статті 8 Закону України "Про громадянство").
Відповідно до підпунктів "а", "б" п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року; дітей осіб, зазначених у п. п. "а" цього пункту.
Згідно пункту 27 Порядку для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, батько чи мати якої постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону, подає документи, передбачені підпунктами "а" - "в" пункту 24 цього Порядку, а також: 
а) документ, що підтверджує факт постійного проживання батька чи матері заявника на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту; 
б) копію свідоцтва про народження заявника або інші документи, що засвідчують родинні стосунки заявника відповідно з батьком чи матір`ю, які постійно проживали на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту.
Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Таким чином, відповідно до положень Закону України "Про громадянство України" і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Такі висновки сформульовано в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2023 року в справі № 517/445/19 (провадження № 61-11240св22). 
У справі, що переглядається, метою встановлення факту, що має юридичне значення є набуття (оформлення) громадянства України за територіальним походженням.
Згідно із частиною першою ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За приписами діючого законодавства, документами, що засвідчують факт народження особи, є свідоцтво про народження, витяг із Державного реєстру актових записів про народження, архівна довідка про народження або копія актового запису про народження.
Звертаючись до суду із даною заявою, ОСОБА_2 зазначила, що свідоцтво про народження її матері відсутнє. Поряд з цим зазначила, що в її розпорядженні наявні інші документи, які містять відомості про місце та дату народження ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , в с. Виноградівка Болградського району Одеської області.
Так, з матеріалів справи вбачається, що на підтвердження факту народження матері ОСОБА_7 у с. Виноградівка Болградського району Одеської області заявник надала наступні докази: засвідчену копію архівного витягу з актового запису №114 про реєстрацію шлюбу між ОСОБА_13 та ОСОБА_7 з перекладом з румунської на українську мову; засвідчену копію архівного витягу з актового запису №4 від 20 січня 1974 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_13 та ОСОБА_7 з перекладом з румунської на українську мову; засвідчену копію свідоцтва про смерть, акт про смерть №48; копію листа Державного архіву Одеської області №82/06-22 від 25.07.2024 року та доданої до неї архівної довідки №81/06-22 від 25.07.2024 року;
З наданих заявником документів на підтвердження заявлених вимог вбачається наступне.
Згідно копії архівного витягу з актового запису про реєстрацію шлюбу №114, 30.12.1965 року Чадир-Лунгським відділом ЗАЦС було зареєстровано шлюб між ОСОБА_13 , що народився с. Виноградівка, Болградського району, Одеської області, Україна та ОСОБА_27 , що народилася у с. Виноградівка, Болградського району, Одеської області, Україна.
Цей шлюб було розірвано 20 січня 1974 року, що підтверджується архівним витягом з запису акту про розірвання шлюбу, актовий запис №4 від 20.01.1974 року.
У даному архівному витягу зазначено, що ОСОБА_28 народилася у с. Виноградівка, Болградського району, Одеської області, Україна.
Як вже вказувалося вище ОСОБА_13 та ОСОБА_28 є батьками заявника ОСОБА_29 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження останньої серії НОМЕР_1 , виданого 14.05.1985 року Чадир-Лунзьким райбюро РАГС МССР.
Із дублікату Свідоцтва про смерть ОСОБА_28 , виданого 22 серпня 2024 року Агенцією Державних послуг, разом з перекладом на українську мову, вбачається, що ОСОБА_28 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , померла ІНФОРМАЦІЯ_15 у місті Чадир-Лунга, Республіка Молдова.
У цьому дублікату Свідоцтва про смерть міститься графа "місце народження" померлої особи, в якій зазначено місце народження Кочмар (Кирчева) Катерина - Україна, Одеська область, Болградського району, с. Виноградівка.
З матеріалів справи також вбачається, що для отримання відомостей про народження ОСОБА_28 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , в с. Виноградівка, Болградського району, Одеської області, ОСОБА_30 звертався до Державного архіву Одеської області. Листом Державний архів Одеської області надав відповідь №82/06-22 від 25.07.2024 року про те, що відповідно до реєстраційної книги про народження примарії села Курчій Кілійського району Ізмаїльської області за 1944 рік (тепер с. Виноградівка Болградського району Одеської області), - є актовий запис №55 від 26.12.1944 року про народження 25.12.1944 року особи на ім`я " ОСОБА_18 " (не зазначено, якою мовою - російською, румунською чи українською зроблено запис), де її батьком зазначено: " ОСОБА_19 , 26 років", а матір`ю - " ОСОБА_20 , 23 років", та додав до неї архівну довідку №81/06-22 від 25.07.2024 року.
Разом з тим, допитані у судовому засіданні в суді першої інстанції свідки ОСОБА_21 та ОСОБА_22 підтвердили, що матір заявниці - ОСОБА_6 з моменту її народження і все своє життя до заміжжя проживала на території України, зокрема, у с. Курчій (тепер с. Виноградівка) Болградського району Одеської області, у тому числі і станом - до 01.01.1974 року, оскільки свідки є сусідами бабусі заявниці по матері та знають їх усіх з дитинства, підтвердили, що сама заявниця часто приїжджала до бабусі - материної матері до с. Виноградівка погостювати.
Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вищезазначені документи у своїй сукупності є належними, достатніми, допустимими та достовірними доказами на підтвердження того, що  ОСОБА_7 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 в с. Виноградівка Болградського району Одеської області та постійно проживала на території України (на той час Української СРСР) – з дня її народження, тобто, – з ІНФОРМАЦІЯ_6 , – і до ІНФОРМАЦІЯ_8 .
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що такий факт матиме для заявника юридичне значення при набутті громадянства України та отримання паспорта громадянина України.
Суд першої інстанцій дослідив усі наявні у справі докази у їх сукупності, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви.
Доводи ГУ ДМС України в Одеській області про наявність спору про право, що виключає розгляд справи в порядку окремого провадження, є безпідставними, оскільки ОСОБА_2 звернулася до суду саме з метою встановлення факту постійного проживання її матері на території України з дати народження При розгляді справи судом не вирішувалося питання щодо наявності або відсутності у заявника права на набуття громадянства України, а лише в межах заявлених вимог здійснювалась оцінка доводів сторін та доказів щодо постійного проживання ОСОБА_7 на території України з дня її народження, тобто, з 25 грудня 1944 року, і до ІНФОРМАЦІЯ_8 .
Ухвалення рішення про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_7 на території України не створює будь-яких самостійних юридичних наслідків, які б призвели до безпосереднього набуття заявником громадянства України. Встановлення вказаного факту є лише одним з чинників, необхідних для отримання заявником громадянства України.
Апеляційний суд зауважує, що сама по собі незгода Головного управління ДМС України в Одеській області, як зацікавленої особи, з заявою ОСОБА_1 не свідчить про наявність спору про право. Вказане відповідає правовій позиції, викладеній в постановах Верховного Суду від 05 листопада 2020 року у справі № 521/21665/18, від 27 лютого 2023 року у справі № 517/445/19, від 18 серпня 2023 року у справі № 521/15127/19, від 31 липня 2024 року у справі № 523/16431/22.
Посилання заінтересованої особи в апеляційній скарзі на те, що заявниця зверталася до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області з заявою встановленого зразку, однак не надала жодних документів, які передбачені Порядком, а тому не використала усі можливості для отримання статусу громадянина України, є безпідставними з огляду на мету, для якої заявниці необхідно було встановлення факту, що має юридичне значення.
Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.
Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.
Оскільки законом не визначено іншого, окрім судового, порядку встановлення факту постійного проживання на території України, районний суд дійшли правильного висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 у зв`язку з визнанням їх доведеними.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").
Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області – залишити без задоволення.
Рішення Болградського районного суду Одеської області від 24 жовтня 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 25.07.2025 року.

Головуючий                                                                 О.М. Таварткіладзе

Судді:                                                                        Л.М. Вадовська
       
                                                                               С.О. Погорєлова