ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 червня 2025 року
м. Київ
справа № 673/923/23
провадження № 61-5746св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачка -  ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Сідлецька Оксана Володимирівна, на постанову Хмельницького апеляційного суду від 24 березня 2025 року у складі колегії суддів: Талалай О. І., Корніюк А. П., П`єнти І. В., і ухвалив таку постанову.
Зміст позовної заяви та її обґрунтування 
1.           У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                   ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину майна.
2.           На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що він з 
12 вересня 2014 року по 20 грудня 2022 року проживав однією сім`єю з 
ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу. Вони були пов`язані спільним побутом, спільно накопичували грошові кошти, мали взаємні права та обов`язки. Мають спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
3.           Посилався на те, що за час спільного проживання за спільні кошти вони придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по                    АДРЕСА_1 (на час набуття майна Деражнянського району) Хмельницької області, земельну ділянку площею                  0,25 га, кадастровий № 6821589800:01:004:0215, земельну ділянку площею 0,0362 га, кадастровий № 6821589800:01:004:0214, земельну ділянку площею 0,0982 га, кадастровий № 6821589800:01:005:0022. Право власності на зазначене нерухоме майно було зареєстровано за відповідачкою 22 травня 2020 року. Разом з тим, від імені продавця вказаного майна ОСОБА_4 , згідно з довіреністю, діяв саме він.
4.           Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд: встановити факт його спільного проживання з відповідачкою однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період часу з 12 вересня 2014 року по 20 грудня 2022 року включно; визнати об`єктом права їхньої спільної сумісної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1713465768215), земельну ділянку, площею 0,25 га, кадастровий № 6821589800:01:004:0215 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1713591768215), земельну ділянку, площею 0,0362 га, кадастровий № 6821589800:01:004:0214 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1713647068215), земельну ділянку, площею 0,0982, кадастровий № 6821589800:01:005:0022 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1713700568215); визнати за ним право власності на                           1/2 частину вказаного нерухомого майна.
Стислий виклад позиції відповідачки
5.            ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на недоведеність позивачем заявлених позовних вимог. Зазначала, що спірне майно є її особистою власністю. Вона дійсно перебувала у близьких особистих стосунках з ОСОБА_1 , однак однією сім`єю вони не проживали, спільного господарства не вели, спільного бюджету не мали. Позивач тривалі періоди перебував за кордоном, навідувався до неї лише для відпочинку. При укладенні договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна ОСОБА_1 був лише довіреною особою власника майна ОСОБА_4 , не представляв ні власних інтересів, ні її інтересів, ні інтересів їх «уявної» сім`ї. Посилалася на те, що вона мала власні кошти на життя, придбання нерухомості, земельних ділянок та виховання власних дітей, оскільки працювала та отримувала відповідну соціальну допомогу.
Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції
6.           Рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 14 листопада 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
7.           Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав належних, достатніх та допустимих доказів, які б підтверджували його доводи про існування між ним та відповідачкою відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту та придбання спірного житлового будинку із земельними ділянками за їх спільні кошти або спільною працею. Судом взято до уваги те, що у договорах купівлі-продажу спірного нерухомого майна відповідачка повідомила продавця, від імені якого діяв позивач, що вона у шлюбі вона не перебуває, гроші, за які вона купує вказане майно, є її особистою власністю, осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти, які витрачаються на придбання вищевказаного майна (чи їх частку), у тому числі відповідно до статей 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України, немає, чоловіка, з яким би вона проживала однією сім`єю, у неї немає. Позивач тривалий час працював за кордоном у республіці Польща, а наявність у сторін спільної дитини свідчить лише про те, що сторони протягом 2016-2017 років мали особисті стосунки, проте не підтверджує факт утворення родини та наявності у них спільного побуту.
Основний зміст та мотиви судового рішення суду апеляційної інстанції
8.           Постановою Хмельницького апеляційного суду від 24 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 14 листопада                2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. 
9.           Позов задоволено частково. 
10.        Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нерухомого майна: житлового будинку з господарськими будівлямита спорудами за адресою: АДРЕСА_1 (на час набуття права власності Деражнянський район), Хмельницька область; земельної ділянки кадастровий № 6821589800:01:004:0215, площею 0,2500 га, яка розташована по АДРЕСА_1 (на час набуття права власності Деражнянський район), Хмельницька область; земельної ділянки кадастровий № 6821589800:01:004:0214 для ведення особистого селянського господарства площею 0,0362 га, яка розташована по АДРЕСА_1 (на час набуття права власності Деражнянський район), Хмельницька область; земельної ділянки кадастровий № 6821589800:01:004:0022 для ведення особистого селянського господарства площею 0,0982 га, яка розташована на території Яськовецької сільської ради Хмельницького району (на час набуття права власності Деражнянського району) Хмельницької області.
11.        У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю відмовлено. 
12.        Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
13.        Постанова суду апеляційної інстанції мотивована помилковістю висновків суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем факту проживання з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу та купівлі спірного майна у період такого проживання. Суд апеляційної інстанції врахував, що сторони визнавали факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з вересня 2014 року до 2018 року, наявність у них спільної дитини. Факт проживання сторін однією сім`єю з 2018 року, придбання будинку та проведення ремонту в ньому підтвердили в суді першої інстанції свідки. ОСОБА_1 здійснював оплату комунальних послуг, а також перераховував на рахунок відповідачки грошові кошти. Водночас, відповідачка не надала належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження обставин придбання спірного майна нею за особисті кошти чи кошти, надані їй братом, іншою особою.
14.        Вимоги про встановлення юридичного факту, а також про визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності, суд апеляційної інстанції вважав такими, що не забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя.
Узагальнені доводи касаційної скарги
15.        01 травня 2025 року  ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Сідлецька О. В., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Хмельницького апеляційного суду від 24 березня 2025 року та залишити в силі рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області 
від 14 листопада 2024 року.
16.        Підставами касаційного оскарження судового рішення суду апеляційної інстанцій заявниця зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі                                     № 554/8023/15-ц, від 22 лютого 2024 року у справі № 990/150/23, у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц,                         від 28 листопада 2018 року у справі № 127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц,                  від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15-ц,                   від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16?ц,            від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 06 квітня 2020 року у справі № 738/1452/17, від 22 червня 2020 року у справі                                № 177/1942/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 757/8786/15-ц,                       від 15 листопада 2020 року у справі № 524/10054/16, від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19, від 21 грудня 2021 року у справі № 148/2112/19,                          від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17, від 18 травня 2022 року у справі № 613/1436/17, від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19,                       від 29 січня 2024 року у справі № 755/15646/21 (пункт 1 частини другої                     статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також не дослідив зібрані у справі докази та не надав їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
17.        Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні вимог про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю, а тому доведення права власності на спірне майно повинно було відбуватися на загальних умовах змагальності сторін.
18.        Заявниця акцентує увагу на відсутності письмових доказів, які б підтверджували факт спільного проживання сторін у період придбання спірного майна, ведення ними у зазначений період спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків. Крім того, судом не встановлено чи не перебували сторони у спірний період в іншому зареєстрованому шлюбі, а також не витребувано свідоцтво про народження ОСОБА_3 , батьком якої записаний позивач.
19.        Вважає, що позивач своєю поведінкою підтверджував відсутність у нього сім`ї у період придбання спірного майна, оформлюючи заяву на видачу кредиту за кредитним договором від 27 грудня 2021 року, а також укладаючи від імені покупця договір купівлі-продажу спірного майна, положеннями якого було передбачено, що майно набувається за особисті кошти покупця. Перерахування позивачем грошових коштів є способом виконання позивачем свого батьківського обов`язку із забезпечення дитини. Суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки умовам договорів купівлі-продажу.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
20.        Ухвалою Верховного Суду від 14 травня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 673/923/23, витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
21.        27 травня 2025 року матеріали цивільної справи № 673/923/23 надійшли на адресу Верховного Суду.
22.        Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
23.        23 травня 2025 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат 
Іваницький А. М., через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому, посилаючись на необґрунтованість доводів скарги, просить суд відмовити у її задоволенні.
24.        Відзив обґрунтований посиланням на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду повністю відповідає вимогам до судового рішення, визначеним статтею 263 ЦПК, тобто є законною та обґрунтованою, ухвалена на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин враховані висновки Верховного Суду. Наведена заявницею судова практика Верховного Суду є нерелевантною спірним правовідносинам.
25.        Крім того, 23 травня 2025 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Іваницький А. М., через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду заяву про закриття провадження у справі. Зазначає, що наведена заявницею судова практика Верховного Суду є не релевантною спірним правовідносинам, а тому наявні підстави, передбачені пунктом 5 частини першої статті 396 ЦПК України, для закриття касаційного провадження.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
26.        Сторони визнавали факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з вересня 2014 року до 2018 року в будинку матері позивача по АДРЕСА_2 . 
27.         ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася донька ОСОБА_3 . ОСОБА_1 не записаний батьком дитини, однак відповідачка не заперечує його біологічного батьківства.
28.        На долучених до позову світлинах, датованих 02 вересня 2019 року, 29 та             31 грудня 2019 року зображені позивач, відповідачка та дитина.
29.        У заяві на видачу кредиту № 1003238861 від 28 жовтня 2021 року 
ОСОБА_1 у графі «Контактна особа» зазначив « ОСОБА_5 дружина».
30.        Згідно з чеками АТ КБ «Приватбанк», датованими за період з 30 вересня 2021 року по 28 листопада 2022 року, ОСОБА_1 здійснював оплату послуг з інтернету та електропостачання за адресою: АДРЕСА_1 .
31.        Відповідно до платіжних інструкцій АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 здійснив перекази коштів на рахунок ОСОБА_2 : 26 квітня 2022 року на суму                      19 000,00 грн; 10 березня 2022 року - 200,00 грн; 15 лютого 2022 року -             1 500,00 грн; 01 лютого 2022 року - 2 500,00 грн; 10 грудня 2021 року -            2 000,00 грн; 03 грудня 2021 року - 3 500,00 грн; 12 квітня 2022 року -                 1 000,00 грн; 01 лютого 2022 року - 1 000,00 грн; 24 лютого 2022 року -                 700,00 грн; 01 грудня 2021 року - 6 000,00 грн; 28 листопада 2021 року -          4 000,00 грн; 29 жовтня 2021 року - 3 000,00 грн; 26 вересня 2021 року - 28 500,00 грн; 14 серпня 2021 року - 2 700,00 грн; 28 червня 2021 року -           6 300,00 грн; 26 липня 2021 року - 6 000,00 грн; 27 квітня 2022 року -                   3 000,00 грн; 07 листопада 2021 року - 2 000,00 грн; 28 серпня 2021 року - 4 000,00 грн; 26 серпня 2021 року - 750,00 грн; 03 березня 2022 року -                7 500,00 грн; 12 листопада 2021 року - 1 010,00 грн; 26 березня 2022 року - 12 000,00 грн; 03 вересня 2021 року - 1 350,00 грн.
32.        Згідно з договором купівлі-продажу від 22 травня 2020 року серії НОІ 
№ 240463, ОСОБА_4 , від імені якого на підставі довіреності від 13 грудня 
2018 року діяв ОСОБА_1 , відчужив ОСОБА_2 земельну ділянку площею 
0,25 га кадастровий № 6821589800:01:004:0215 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1713591768215) і житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1713465768215).
33.        У пункті 7.2.1. договору зазначено, що покупець у своїй заяві, доведеній нотаріусом до відома представника продавця, стверджує, що у шлюбі вона не перебуває, гроші, за які вона купує вказане майно, є її особистою власністю, осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти, які витрачаються на придбання вищевказаного майна (чи їх частку), у тому числі відповідно до статей 65, 74 та 97 СК України, немає. Чоловіка, з яким би вона проживала однією сім`єю, у неї немає.
34.        За договором купівлі-продажу від 22 травня 2020 року серії НОІ № 240465 ОСОБА_4 , від імені якого на підставі довіреності від 13 грудня 2018 року діяв ОСОБА_1 , відчужив ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0362 га кадастровий № 6821589800:01:004:0214 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого №: 1713647068215).
35.        Відповідно до договору купівлі-продажу від 22 травня 2020 року серії НОІ 
№ 240467 ОСОБА_4 , від імені якого на підставі довіреності від 13 грудня 2018 року діяв ОСОБА_1 , відчужив ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0982 га, кадастровий № 6821589800:01:005:0022 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1713700568215).
Позиція Верховного Суду
36.        Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
37.        Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
38.        Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
39.        Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
40.        Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
41.        Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
42.        Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
43.        Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
44.        Спірні правовідносини стосуються поділу майна, набутого сторонами за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 
45.        Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
46.        Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
47.        Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
48.        Положеннями статті 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно,набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
49.        На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
50.        З огляду на зазначені положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
51.        У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
52.        Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
53.        Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99, обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. 
54.        Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).
55.        Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.
56.        Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 
2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі 
№ 199/3941/20.
57.        Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі окремо, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17,                   від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).
58.        Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
59.        Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд, за загальним правилом, за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).
60.             Згідно з частинами першою - третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
61.        Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
62.        Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
63.        Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
64.        Надавши належну правову оцінку доказам, наданим позивачем на підтвердження факту спільного проживання з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу у спірний період, а також доказам, наданим відповідачкою на спростування зазначеного факту, суд апеляційної інстанції, з урахуванням наведених вище принципів оцінки доказів, дійшов загалом обґрунтованого висновку про доведеність позивачем заявлених вимог.
65.        Колегія суддів зауважує, що судом апеляційної інстанції правильно враховано наявні у матеріалах справи докази, які у їх сукупності підтверджують факт наявності між сторонами відносин, притаманних подружжю, зокрема: визнання сторонами факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 2014 року по 2018 рік; народження спільної дитини (біологічне батьківство позивача відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заперечувалося відповідачкою); видача у 2018 році продавцем спірного майна на користь позивача довіреності на право розпорядження таким майном; визнання продавцем продажу нерухомого майна у 2018 році на користь сторін, як сім`ї; фактичне проживання сторін з 2018 року у спірному житловому будинку, що підтверджували допитані в судовому засіданні свідки; оплата позивачем комунальних послуг за адресою розташування спірного будинку; отримання позивачем кредиту із зазначенням у графі «Сімейний стан» - «Цивільний шлюб», а в графі «Контактна особа» - « ОСОБА_5 , дружина»; визнання відповідачкою факту здійснення погашення кредитних зобов`язань ОСОБА_1 за допомогою отриманих від нього коштів; систематичного пересилання позивачем протягом 2021 - 2022 років грошових коштів на рахунок відповідачки.
66.        Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє посилання касаційної скарги ОСОБА_2 на те, що суд апеляційної інстанції не забезпечив належної оцінки доказів та належного дослідження обставин спільного проживання сторін. Суд апеляційної інстанції вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих на їх підтвердження.
67.        У частині доводів касаційної скарги про незастосування судом апеляційної інстанції загального принципу доказування, з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, колегія суддів зауважує наступне.
68.        Велика Палата Верховного Суду підкреслювала, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року № 523/14489/15-ц, від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц).
69.        З огляду на те, що метою заявленого позивачем позову у справі, що переглядається в касаційному порядку, є саме поділ спільного сумісного майна, набутого за час його спільного проживання з відповідачкою як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, законним та обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про відсутність необхідності вирішення у резолютивній частині судового рішення питання про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
70.        Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
71.        Презумпція спільності права власності в силу статті 74 СК України поширюється й на майно, придбане в період проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
72.        Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06 грудня 2023 року у справі № 359/9533/18.
73.        Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
74.        Такі ж правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17,                від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19.
75.        У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
76.        Верховний Суд є судом права, а не факту. Встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів факту, в той час, як до повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права.
77.        Суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, встановив фактичні обставини справи, які необхідні для правильного вирішення спору, надав належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, у тому числі наданим відповідачкою доказам на спростування презумпції спільності права власності на майно, придбане у період проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та дійшов загалом правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
78.        Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішенні, питання вмотивованості висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду.
79.        Висновки суду апеляційної інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин та наданої правової оцінки доказам у їх сукупності, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.
80.        Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, ураховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19(910/13492/21)).
81.        Водночас, відсутні правові підстави для закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, на чому наголошував ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Іваницький А. М., у відповідній заяві про закриття провадження у справі.
82.        Згідно з пунктом 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
83.        Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження у справі та враховуючи доводи, якими заявниця обґрунтовувала підстави для касаційного оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій, визначених не лише пунктом 1, а й пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність здійснення касаційного розгляду по суті.
84.        Під час розгляду справи колегія суддів не встановила підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат 
Сідлецька О. В., водночас оскаржуване судове рішення потребувало перевірки на дотримання норм матеріального права, відповідності висновкам Верховного Суду, наведеним заявницею у касаційній скарзі.
85.        Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
86.        З урахуванням доводів касаційної скарги ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Сідлецька О. В., які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених         статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
1.           Касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Сідлецька Оксана Володимирівна, залишити без задоволення.
2.           Постанову Хмельницького апеляційного суду від 24 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                      Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                       О. В. Білоконь
 
                                                                                                О. М. Осіян
 
  Н. Ю. Сакара
 
  В. В. Шипович