КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
03 липня 2025 року                                                            м. Київ
 
Унікальний номер справи № 760/21565/23
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8071/2025
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     головуючого  -  Левенця Б.Б.,
суддів - Євграфової Є.П., Шкоріної О.І.,
за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 червня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Коробенка С.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів отриманих без достатньої правової підстави, -
 
в с т а н о в и в :
 
У вересні 2023 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі у сумі 158 589,48 гривень, з яких 156 881,78 грн. - безпідставно набуті кошти, та 1 707,70 грн. - 3 % річних; стягнути з відповідача судові витрати (а.с. 1-10).
На обґрунтування позову зазначав, що  02.05.2023 року він через мобільний застосунок ПАТ АБ «Укргазбанк» здійснив переказ коштів в розмірі 22 000 гривень зі свого рахунку на картковий рахунок № НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 09.05.2023 позивач через касу АТ КБ «Приватбанк» здійснив переказ коштів в сумі 43 780,00 грн. на той же картковий рахунок. 11.05.2023 позивач здійснив ще два перекази на картковий рахунок відповідача в розмірі 62 788,28 грн. та 18 313,30 грн. 17.05.2023 на картку відповідача позивачем було перераховано ще 10 000 грн. Таким чином, загальна сума перерахованих Позивачем ОСОБА_2 коштів становить 156 881,78 грн. 
Проте, такі перекази коштів були здійснені позивачем помилково та безпідставно, адже між сторонами спору відсутні будь-які договірні чи інші грошові зобов`язання, а перераховані кошти не були подарунком чи фінансовою допомогою.
За таких обставин, як стверджує Позивач, ОСОБА_2 набув грошові кошти безпідставно, а тому повинен їх повернути з урахуванням 3% річних, сума яких за розрахунком Позивача становить 1707,70 грн. (а.с. 1-10).
12.03.2024 року до суду надійшов відзив від ОСОБА_2 , який проти задоволення позову заперечив (а.с. 83-84).
На обґрунтування відзиву зазначав, що він, як підприємець надає послуги з технічного обслуговування га ремонту автотранспортних засобів (код 45.20).
На початку квітня 2023 року до нього звернувся позивач з вимогою проведення ремонту автотранспортного засобу - автомобіля Volkswagen Multivan, НОМЕР_2 , який належить ТОВ «ІНВЕСТКОМЕРЦ», інтереси якого представляв позивач.
Між відповідачем та позивачем було укладено усний договір на надання послуг з ремонту автотранспортних засобів, і за результатами дослідження та обстеження стану автомобіля 07.04.2023 відповідачем складено рахунок на оплату послуг з ремонту № 34, на загальну суму 194 481,00 грн., який погоджено позивачем та прийнято до оплати.
На виконання прийнятих на себе зобов`язань позивачем на користь відповідача протягом травня 2023 року перераховано грошову суму у розмірі 156 881,78 гривень, про яку зазначає позивач у позові, що дозволило відповідачеві приступити до ремонту автомобіля.
Згідно зі складеним відповідачем Актом надання послуг від 28.07.2023 вартість виконаних робіт по ремонту транспортного засобу склала грошову суму у розмірі 124 009,00 гривень, а вартість використаних запчастин становила 70 472,00 гривень. Тобто, загальна вартість наданих послуг з ремонту склала 194481,00 гривень.
Відповідач стверджував, що всупереч досягнутим між сторонами домовленостям, прийнявши автомобіль з ремонту, позивач відмовився підписати Акти приймання-передачі наданих послуг та заборгував відповідачеві грошову суму у розмірі 37 599,22 гривень за проведений ремонт.
При цьому систематичність чотирьох платежів, які провів позивач протягом періоду часу з 02.05.2023 по 17.05.2023 унеможливлює помилку у перерахуванні грошових коштів, а подання позову вмотивоване небажанням представника ТОВ «ІНВЕСТКОМЕРЦ» Ганчука Г.В. оплатити у повному обсязі ремонт автотранспортного засобу автомобіля Volkswagen Multivan, НОМЕР_2 , який належить товариству.
При цьому, позивач взагалі не звертався до нього з вимогою добровільно повернути грошові кошти у сумі 156881,78 гривні як безпідставно отримані, що також додатково доводить безпідставність позовних вимог, які висунуто з метою уникнення проведення остаточної оплати наданих послуг з ремонту (а.с. 83-84).
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 18 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію витрат на правничу допомогу в розмірі 27 000 гривень (а.с.  98, 100-103).
Не погодившись з рішенням районного суду, 14 лютого 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Поліщук П.П. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги (а.с. 120-127).
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, водночас встановлені судом обставини є не доведеними. Крім того, судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права.  Суд не з`ясував, які відносини мали місце між сторонами у період перерахування коштів (факт наявності договірних відносини, мету передання позивачем відповідачеві спірних коштів), не дослідив зміст реквізитів платіжних документів у їх зв`язку із наданими відповідачем доказами, які на думку останнього підтверджують існування договірних відносин.
Суд першої інстанції не врахував, що із наявних у справі доказів чітко вбачається обставина відсутності між сторонами спору жодного правового зв`язку чи договірних відносин за якими позивач зобов`язувався чи наділявся правом на переказ (сплату) коштів відповідачу, а останній отримував право їх набуття чи збереження. Надані відповідачем копії рахунків та актів виконаних робіт не можуть вважатися належними доказами наявності між сторонами договірних відносин через їх недопустимість та взаємосуперечливість. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору. 
Зазначена у наданих відповідачем документах сума, тобто ціна договору, зобов`язувала б сторони відповідно до пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України укласти договір у письмовій формі, проте такий не укладався, що відповідач не заперечує зазначаючи у документах ніби такий є усним. 
Судом було проігноровано обставини того, що зміст наданих відповідачем копій документів є взаємосуперечливим та не підтверджує наявність договірних відносин: по-перше: документи складені на суму іншу ніж та, яку було безпідставно отримано відповідачем; по-друге: грошові кошти відповідач отримав на свої особисті банківські рахунки як фізична особа, відмінні від тих, які зазначені у поданих відповідачем копіях первинних документів; по-третє: первинні документи оформлено на платника ТОВ «Інвесткомерц», а не на позивача; по-четверте: документи не містять підпису позивача. Такі документи не містять навіть жодних ідентифікуючих даних позивача, окрім як прізвища, імені та по-батькові, як і не містять посилань на правочин, який би дозволяв позивачу взагалі виступати від імені зазначеного у документах товариства. Вказане дозволяє стверджувати, що поданням документів відповідач намагається «легітимізувати» безпідставно отримані ним кошти. Більше того, як вбачається із копій платіжних документів на переказ коштів, призначення платежу вказано як «поповнення власного рахунку», а не виконання якогось договору чи оплату наданих відповідачем третій особі послуг.
 Вказане у своїй сукупності дозволяє стверджувати про абсолютну безпідставність набуття відповідачем коштів, які повинні бути повернуті позивачу.
 Відповідно, враховуючи характер правовідносин, які склались між сторонами, неможливо встановити, що передання грошової суми відповідало будь-якій правомірній та справедливій меті й відповідач вправі був розраховувати на те, що такі грошові кошти він правомірно набув у власність. 
Судом першої інстанції проігноровано обставини того, що позивач не пов`язаний договірними правовідносинами із відповідачем щодо такого майна, які б свідчили про існування будь-якої розумної та справедливої підстави для отримання їх відповідачем та набуття їх у власність, отже можна дійти висновку про те, що у відповідача виникло зобов`язання перед позивачем повернути отримані кошти, оскільки вони є безпідставно набутими. 
Позивач зазначав, що кошти було перераховано відповідачу помилково. Позивач не знав про відсутність у нього обов`язку перераховувати кошти відповідачу та не бажав їх передавати, а здійснив це помилково внаслідок плутанини його партнера із банківськими картками, які було надано позивачу для повернення останнім раніше отриманих коштів. 
Так, саме партнер позивача ( ОСОБА_3 ), який попередньо замовляв ремонт у відповідача транспортного засобу належного дружині (BMW Х1) і оплачував такі роботи на особисті реквізити відповідача, надав позивачу не свої банківські реквізити, а реквізити відповідача. 
Позивач не контролював інформацію про отримувача коштів, адже розраховував, що їх одержувачем є ОСОБА_3 , який, як виявилося, помилково надав замість своїх банківських реквізитів реквізити відповідача.
Дійсно, безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, однак позивач не бажав передавати кошти саме відповідачу, а зробив це помилково вважаючи, що повертає кошти ОСОБА_3 , який внаслідок недбалості помилково надав позивачу не власні банківські реквізити, а реквізити відповідача. 
За таких умов, висновок про те, що позивач добровільно перераховував кошти відповідачу ґрунтується виключно на припущеннях, які не можуть доводити недобросовісність та суперечливу поведінку позивача. Сама по собі не значна кількість здійснених позивачем грошових переказів не може автоматично та беззастережно свідчити про недобросовісність останнього, адже не спростовує можливості допустити неодноразову помилку. 
Крім того, стягуючи із позивача на користь відповідача судові витрати у розмірі 27 000.00 грн., оскільки у даній справі відповідач не наводить причин не зазначення попереднього розрахунку судових витрат. Враховуючи недотримання відповідачем процесуальних вимог передбачених статтею 134 ЦПК України, зважаючи на заявлення до відшкодування суми без її зазначення в попередньому (орієнтовному) розрахунку - у Солом`янського районного суду міста Києва були відсутні підстави для стягнення із позивача витрат на правову допомогу. 
Відповідачем взагалі не подавався до суду першої інстанції будь-який документ із відомостями про опис виконаних робіт та час затрачений адвокатом для надання послуг у даній справі. При цьому, копія документа на підтвердження отримання коштів оформлена за формою, встановленою державою агресором та не містить підпису зі сторони відповідача, що обґрунтовано ставить під сумнів дійсність такого документа. 
Адвокат Чорний Є.О. в межах даної справи лише підготував відзив обсягом 3 аркуші та прийняв участь в одному судовому засіданні. Тобто, необхідно констатувати, що заявлена до відшкодування сума витрат на правову допомогу є явно неспівмірною із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. 
Крім того, відповідач не направляв позивачу копію договору про надання правової допомоги, що позбавляє останнього взагалі проаналізувати, що такий передбачав надання правової допомоги у цій справі (а.с. 120-127).
23 квітня 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - адвоката Чорного Є.О., в якому останній просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги (а.с. 157-159).
 
У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Чорний Є.О.заперечував проти задоволення скарги і просив її відхилити.
Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, були сповіщені належним чином про що у справі є докази. Апелянт ОСОБА_1 та його представник - адвокат Поліщук П.П. про розгляд справи апеляційним судом 03 липня 2025 року були сповіщені 22 травня 2025 року, кожен окремо, повідомленнями до Електронного кабінету в ЄСІТС про що у справі є докази. 03 липня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Поліщук П.П. подав заяву в якій підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити, справу розглянути за  відсутності позивача та його представника. Факт належного повідомлення відповідача ОСОБА_2 , його представник - адвокат Чорний Є.О. в суді не заперечував про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 152-156, 166-170, 176-183, 190-192).
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. 
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). 
Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
 
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що в період з 02.05.2023 по 17.05.2023 ОСОБА_1 було здійснено ряд переказів грошових коштів на рахунок ОСОБА_2 :
-02.05.2023 на суму в розмірі 22 000 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією від 02.05.2023 року (а.с. 12);
-09.05.2023 на суму в розмірі 43 780 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією від 09.05.2023 року (а.с. 13);
-11.05.2023 на суму в розмірі 62 788,48 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією від 11.05.2023 року (а.с. 14);
-11.05.2023 на суму в розмірі 18313,30 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією від 11.05.2023 року (а.с. 15);
-17.05.2023 на суму в розмірі 10000 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією від 17.05.2023 року (а.с. 16).
Загальна сума коштів, перерахованих позивачем на користь відповідача становить 156 881,78 гривень. 
 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 кошти, знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів. Позивач добровільно сплачував кошти, а тому його поведінка є суперечливою, тобто він вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. Позивач перераховував відповідачу кошти протягом компактного періоду часу п`ятьма платежами, різними сумами та через різні банківські установи, що ставить під сумнів наявність помилки у реквізитах отримувача переказів. Крім того, у призначеннях платежу позивач зазначав, що призначенням платежу є поповнення карткового рахунку ОСОБА_2 . Так як позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин, а також будь-яких інших зобов`язань, проте здійснював ці платежі неодноразово (системно) протягом визначеного періоду, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
 
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) завдання шкоди у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для зазначеної зміни майнового стану цих осіб.
Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Тобто, в разі коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
Так, частина друга статті 11 ЦК України визначає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).
Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач посилався на те, що він  в період з 02.05.2023 року по 17.05.2023 року різними способами здійснив переказ коштів в загальному розмірі 156 881,78 грн. на картковий рахунок відповідача. Проте, такі перекази коштів були здійснені позивачем помилково та безпідставно, адже між сторонами спору відсутні будь-які договірні чи інші грошові зобов`язання, а перераховані кошти не були подарунком чи фінансовою допомогою.
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилався на те, що між відповідачем та позивачем було укладено усний договір на надання послуг з ремонту автотранспортних засобів, і за результатами дослідження та обстеження стану автомобіля 07.04.2023 відповідачем складено рахунок на оплату послуг з ремонту № 34, на загальну суму 194 481,00 грн., який погоджено позивачем та прийнято до оплати (а.с. 86-91). 
На виконання прийнятих на себе зобов`язань позивачем на користь відповідача протягом травня 2023 року перераховано грошову суму у розмірі 156 881,78 гривень за замовлений позивачем ремонт автомобіля, про яку зазначає позивач у позові, що дозволило відповідачеві приступити до ремонту автомобіля.
В справі відсутні докази підписання ОСОБА_1 як замовником Акту надання послуг № 74 від 28 липня 2023 року з ремонту автомобіля.
Однак, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позивачем підтверджено факт відсутності між сторонами будь-яких зобов`язань. Тобто, ОСОБА_1 достеменно знаючи, що в нього відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів на користь саме ОСОБА_2 , здійснював неодноразові платежі на його розрахунковий рахунок 02, 09, 11, 17 травня 2023 року. Факт неодноразового перерахування коштів (5 платежів) ОСОБА_1 ОСОБА_2 протягом 02-17 травня 2023 року підтверджується фінансовими банківськими документами де при здійсненні всіх п`яти платежів здійснених ОСОБА_1 ним зазначено отримувачем грошей саме ОСОБА_2 (а.с. 12-16).  
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції правильно зауважив, що позивач перераховував відповідачу кошти протягом компактного періоду часу п`ятьма платежами, різними сумами та через різні банківські установи, що ставить під сумнів наявність помилки у реквізитах отримувача переказів. Так як позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин, а також будь-яких інших зобов`язань, проте здійснював ці платежі неодноразово (системно) протягом визначеного періоду, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.
Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2024 року у справі №127/12240/22 звернув увагу, що тлумачення статей 1212, 1215 ЦК України свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема добросовісності.
В основі доктрини venire contra factum proprium лежить принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Якщо особа здійснила сплату грошових коштів, знаючи, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для їх сплати, а згодом вимагає повернення сплачених грошових коштів, то така особа поводиться суперечливо й безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі №185/446/18 та від 11 січня 2023 року у справі №548/741/21.
Оскільки позивач достеменно знаючи, що не зобов`язаний перераховувати кошти з огляду на відсутність договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, проте здійснював ці платежі, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів, є вочевидь суперечливою та недобросовісною.
Отже, вирішуючи спір у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Обставини, на які посилається представник позивача в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
 
Щодо оскарження рішення в частині витрат на правничу допомогу.
 
За змістом п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень частини 1 і 2 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).
За змістом ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (ч. 2 ст. 134 ЦПК України).
На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано ордер серії КС № 840049 (а.с. 74), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 2387/10 (а.с. 76), договір № 09/27 про надання юридичних послуг, правничої допомоги та представництво інтересів від 01.02.2024 року (а.с. 75), попередній розрахунок вартості надання юридичних послуг та послуг з правничої допомоги до договору від 01 лютого 2024 року № 09/27 (а.с. 93), приходний касовий ордер (а.с. 92).
Так, відповідно до розділу 4 договір № 09/27 про надання юридичних послуг, правничої допомоги та представництво інтересів від 01.02.2024 року, послуги відповідно до умов зазначеного договору надаються виконавцем  на умовах 100 % попередньої оплати у розмірі 27 000 грн., яка здійснюється на користь виконавця у формі, що не заборонена чинним законодавством України, при цьому, оплата за даним договором здійснюється за підготовку та участь виконавця у господарському процесі у судах першої інстанції, документальне підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунок витрат оформлюються сторонами згідно до укладених актів приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг виходячи з вартості однієї години роботи адвоката 2000 гривень на годину (а.с. 75, зворот).
В матеріалах справи мітиться попередній розрахунок вартості надання юридичних послуг та послуг з правничої допомоги до договору від 01.02.2024 року №09/27 (а.с. 93).
Однак, стороною відповідача не було надано до суду першої інстанції акту приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг відповідно до розділу 4 договору № 09/27 про надання юридичних послуг, правничої допомоги та представництво інтересів від 01.02.2024 року.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки попередній розрахунок вартості надання юридичних послуг та послуг з правничої допомоги до договору від 01.02.2024 року №09/27 не є доказом наданих послуг адвоката, при цьому, до суду не було надано акту приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг.
Відтак, колегія суддів приходить до висновку про скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсації витрат на правничу допомогу в розмірі 27 000 гривень.
 
Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 червня 2024 року - скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію витрат на правничу допомогу в розмірі 27 000 гривень.
В іншій частині рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 червня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Дата складання повного судового рішення - 04 липня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду:                              Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

                                                                                              О.І. Шкоріна