Справа № 297/335/25

Закарпатський апеляційний суд

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.06.2025                 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в особі судді Феєра І. С., розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді справу про адміністративне правопорушення № 33/4806/311/25 за апеляційною скаргою захисника-адвоката Штеця І. І. на постанову судді Берегівського районного суду Закарпатської області від 25.04.2025.
Цією постановою:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, мешканець АДРЕСА_1 , визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-10 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 850 (вісімсот пятдесят) грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 605 грн 60 коп. судового збору.
З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 241753 від 26.01.2025 та постанови судді від 25.04.2025 вбачається, що 26.01.2025 близько 14 год 20 хв прикордонним нарядом «Контрольний пост» на напрямку 170 прикордонного знаку на околиці населеного пункту Астей (територія Великобийганської об`єднаної територіальної громади Берегівського району Закарпатської області) на відстані 7000 метрів від державного кордону було виявлено та затримано громадянина України ОСОБА_2 , який на неодноразову повторювану законну вимогу військовослужбовців ДПСУ відмовився надати документ, що посвідчує особу, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 23 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» від 03.04.2003, тобто вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч. 1 ст. 185-10 КУпАП.
В апеляційній скарзі захисник-адвокат Штець І. І. просить постанову судді від 25.04.2025 скасувати, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 с т. 185-10 КУпАП. Наявні в матеріалах справи докази не є достатніми для доведення вини ОСОБА_2 , оскільки не підтверджують факт злісної непокори ОСОБА_2 законному розпорядженню чи вимозі військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків. Пояснення свідків чи очевидців, відео фіксація події відсутні. ОСОБА_2 не втікав від працівників прикордонної служби, надав їм документи, хоча підстав для його зупинки не було, оскільки він не є військовозобов`язаним, а заява про визнання вини підписана внаслідок морального тиску прикордонників щодо ОСОБА_2 . Крім того, матеріали справи не містять відомостей про те, що працівники прикордонної служби знаходилися під час виконання службових обов`язків і їх дії щодо ОСОБА_2 були законними. 
Будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 та його захисник-адвокат Штець І. І., на розгляд справи щодо ОСОБА_2 не з`явилися, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляли, 

-2-

відомостей про поважність причин неявки не надали. При цьому, за змістом ст. 294 КУпАП участь особи, яка притягується до відповідальності, чи захисника, в апеляційному розгляді справи, не є обов`язковою. Тому, враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип – верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності ОСОБА_2 та захисника-адвоката Штеця І. І., що не може розцінюватись як порушення їх прав, передбачених ст. 268, 271 КУпАП. 
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши зібрані у справі докази, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги згідно з положеннями ст. 294 КУпАП.
       Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.
       Приписами ст. 280 КУпАП регламентовано, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення, зобов`язаний, зокрема, з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винувата ця особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність особи, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
       Доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами, як наголошується в ст. 251 КУпАП.
       Суд, відповідно до приписів ст. 252 КУпАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
       Апеляційний суд вважає, що вищевказані вимоги закону при розгляді матеріалів за протоколом про адміністративне правопорушення судом першої інстанції дотримані і висновок суду про визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-10 КУпАП є правильним, а зміст постанови в цій частині відповідає вимогам ст. 283 КУпАП, оскільки в ній наведені докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення ОСОБА_2 цього адміністративного правопорушення.
З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 241753 від 26.01.2025 вбачається, що 26.01.2025 близько 14 год 20 хв прикордонним нарядом «Контрольний пост» на напрямку 170 прикордонного знаку на околиці населеного пункту Астей (територія Великобийганської об`єднаної територіальної громади Берегівського району Закарпатської області) на відстані 7000 метрів від державного кордону було виявлено та затримано громадянина України ОСОБА_2 , який на неодноразову 

-3-

повторювану законну вимогу військовослужбовців ДПСУ відмовився надати документ, що посвідчує особу, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 23 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» від 03.04.2003, тобто вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч. 1 ст. 185-10 КУпАП.
       З протоколу також вбачається, що зміст протоколу ОСОБА_2 доведений, права, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП йому роз`яснені, послуг перекладача та захисника Матухін В. С. не потребував, примірник протоколу отримав, що підтверджено підписами ОСОБА_2 . При цьому, ОСОБА_2 відмовився від надання будь-яких пояснень з приводу обставин, що мали місце.
       Вказані у протоколі обставини підтверджуються протоколом про адміністративне затримання від 26.01.2025, протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 26.01.2025, заявою ОСОБА_2 про визнання вини, відсутність скарг, заяв та претензій, а також можливість розгляду справи без його участі. 
       Вищенаведені докази, які є належними та допустимими, зібрані відповідно до вимог КУпАП, оскільки сумнівів у їх достовірності чи порушень під час їх підготовки та збирання у ході розгляду справи апеляційним судом не виявлено, у своїй сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_2 у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 185-10 КУпАП адміністративного правопорушення.
       Під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено даних, які би давали підстави вважати, що інспектор прикордонної служби вищої категорії – начальник відділення управління службою відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) НОМЕР_1 прикордонного загону ОСОБА_3 був упереджений під час затримання та складання відносно ОСОБА_2 протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 185-10 КУпАП, і що у нього були підстави для фальсифікації протоколу чи обмови ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки у підтвердження таких даних відсутні які-небудь належні докази як у матеріалах справи, так їх і не додано до апеляційної скарги й на такі не посилається сторона захисту в апеляційній скарзі.
       У матеріалах справи про адміністративне правопорушення також відсутні будь-які відомості, які би свідчили про зацікавленість вищевказаного інспектора прикордонної служби, який затримав ОСОБА_2 за порушення ним вимог ч. 2 ст. 23 Закону України «Про державну прикордонну службу», відтак склав відносно нього протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 185-10 КУпАП, у результатах розгляду справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 , оскільки у підтвердження цього немає жодних доказів не лише у матеріалах справи, такі не додано і до апеляційної скарги й на такі не посилається сторона захисту в апеляційній скарзі.
Тому, апеляційний суд приходить до висновку, що інспектор Слободенюк Т. І. діяв у межах наданих йому повноважень.
Разом з тим, під час розгляду апеляційної скарги, не встановлено й будь-яких даних про застосування щодо ОСОБА_2 незаконних методів, примусу чи інших дій, які призвели до визнання ним своєї вини, підписання протоколу та інших наявних у матеріалах справи документів, а також відмови від надання письмових пояснень з приводу обставин події.
Між тим, апеляційний суд бере до уваги відсутність будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 оскаржував незаконні дії працівників прикордонної служби, які склали відносно нього протокол про адміністративне правопорушення у передбачений законом спосіб.
       Тому, доводи апеляційної скарги про те, що заява про визнання вини підписана внаслідок морального тиску прикордонників щодо ОСОБА_2 , апеляційний суд відхиляє, оскільки такі не знаходять свого підтвердження.

-4-

Доводи апеляційної скарги про те, що наявні у матеріалах справи докази є недостатніми для підтвердження наявності у діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 185-10 КУпАП, апеляційний суд відхиляє, оскільки вважає, що такі спростовуються сукупністю вищенаведених доказів і є такими, що спрямовані виключно на ухилення ОСОБА_2 від адміністративної відповідальності.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що зі змісту протоколу вбачається, що ОСОБА_2 здійснив злісну непокору законній вимозі військовослужбовців Держприкордонслужби під час виконання ними службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону України, а саме відмовився пред`явити документ, що посвідчує особу.
Доводи апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_2 не втікав від працівників прикордонної служби, надав їм документи, хоча підстав для його зупинки не було, оскільки він не є військовозобов`язаним, апеляційний суд визнає такими, що не знаходять свого підтвердження та не спростовують викладених у протоколі обставин, а також не свідчать про відсутність факту вчинення ОСОБА_2 злісної непокори законній вимозі військовослужбовців Держприкордонслужби під час виконання ними службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону України, а саме відмовився пред`явити документи, що посвідчують особу.
Відхиляючи доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд бере до уваги те, що ОСОБА_2 під час затримання не заперечував своєї вини та обставини, викладені у протоколі.
Крім того, апеляційний суд бере до уваги таке.
       Відповідно до ст. 185-10 КУпАП, адміністративним правопорушенням вважається злісна непокора законному розпорядженню чи вимозі військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону чи суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України.
       Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого статтею, полягає у вчиненні такого діяння: відкритої відмови виконати законне розпорядження чи вимогу військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону чи суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України, а так само іншого умисного їх невиконання зазначених розпоряджень та вимог.
       Злісною непокорою є відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторюваних законних вимог чи розпоряджень працівника поліції при виконанні ним службових обов`язків, члена громадського формування з охорони громадського порядку чи військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку або відмова, виражена у зухвалій формі, що свідчить про явну зневагу до осіб, які охороняють громадський порядок.
       Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-10 КУпАП, оскільки наявними доказами безумовно підтверджується те, що на законні вимоги працівника прикордонної служби надати документи для перевірки з метою контролю за дотриманням прикордонного режиму, ОСОБА_2 не реагував та проігнорував такі вимоги, чим вчинив адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 185-10 КУпАП.
-5-

Таким чином, докази покладені судом в обґрунтування винуватості ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-10 КУпАП, визнаються належними, допустимими і достовірними, оскільки отримані з передбачених законом джерел, у передбачений законом спосіб, зафіксовані у належній процесуальній формі, узгоджуються між собою як в цілому, так і в деталях, та доповнюють один одного, та є такими, що не викликають сумніву.
Додані до протоколу докази є достатніми для підтвердження вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, а тому доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні пояснення свідків чи очевидців, відео фіксація події відсутні, визнаються такими, що не спростовують факту вчинення правопорушення та не свідчать про відсутність у діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-10 КУпАП. 
Неспроможними і такими, що не впливають на доведеність вини ОСОБА_2 є і доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять відомостей про те, що працівники прикордонної служби знаходилися під час виконання службових обов`язків і їх дії щодо ОСОБА_2 були законними. При цьому, апеляційний суд бере до уваги те, що стороною захисту не надано таких доказів, які б давали підстави вважати, що працівники прикордонної служби під час затримання ОСОБА_2 не був уповноважені на виконання службових обов`язків, чи діяли з перевищенням своїх повноважень тощо. 
За таких обставин, наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності є підтвердженням в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-10 КУпАП, отже судом першої інстанції під час розгляду справи дотримано вимоги ст. 279, 280 КУпАП, а доводи апеляційної скарги свого підтвердження не знайшли.
Також, апеляційний суд констатує, що при вирішенні питання про накладення на ОСОБА_2 адміністративного стягнення, суд першої інстанції належним чином врахував вимоги ст. 33 КУпАП, характер та обставини вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини та майновий стан, і прийшов до вірного висновку про необхідність накладення на ОСОБА_2 адміністративного стягнення у виді штрафу в межах санкції ч. 1 ст. 185-10 КУпАП, яке на думку апеляційного суду, сприятиме вихованню правопорушника в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, тобто відповідає передбаченій ст. 23 КУпАП меті адміністративного стягнення.
Неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування постанови судді, при апеляційному перегляді не встановлено.
На які-небудь інші доводи, які би давали підстави для скасування чи зміни судового рішення в апеляційній скарзі  не вказується й під час перевірки справи в апеляційному суді такі не виявлені.
Тому, на переконання апеляційного суду, оскаржувана постанова, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
При прийнятті рішення враховуються положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; ст. 294 КУпАП у частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; що суд, за відсутності обґрунтованих клопотань, не вправі самостійно витребовувати докази, викликати будь-яких свідків, тощо; те, що стороною захисту не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та могли б слугувати підставами для скасування оскаржуваного судового рішення.

-6-

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника-адвоката Штеця І. І. залишити без задоволення, а постанову судді Берегівського районного суду Закарпатської області від 25.04.2025 щодо ОСОБА_4 , - без змін.
Постанова апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя