Справа № 341/909/25 
Провадження № 22-ц/4808/1007/25 
Головуючий у 1 інстанції Аннишин С. І. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 липня 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
                       судді-доповідача        Бойчука І.В.,
                       суддів:                Пнівчук О.В., Мальцевої Є.Є.,
                        секретаря                 Кузнєцова В.В.,
                        з участю         представника ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_1 заінтересована особа: Галицька міська рада про встановлення факту, що має юридичне значення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду Івано-Франківської області від 03 червня 2025 року під головуванням судді Аннишина С.І. в м. Галич,
в с т а н о в и в:
В травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 подружжя ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_2 , на день смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок нещасного випадку на виробництві.
Заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік – ОСОБА_2 . По факту смерті її чоловіка саме внаслідок нещасного випадку на виробництві, вона, як член сім?ї (дружина) померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 звернулася з відповідною заявою у паперовій формі з визначеним законом переліком додатків до неї до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про призначення їй відповідної виплати.
Попри це, за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 ГУ ПФУ в Івано-Франківській області надано відповідь вих. №0900-0313-8/20984 від 15.04.2025, в якій зазначено, що відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України сім?ю складають особи, які спільно проживають, пов?язані спільним побутом, мають взаємні права та обов?язки. З огляду ж на те, що згідно з поданими ОСОБА_1 документами на день смерті ОСОБА_2 її місце реєстрації не співпадало із місцем реєстрації її чоловіка є потреба у встановленні факту її спільного проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 на день його смерті.
Ухвалою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 03 червня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 заінтересована особа: Галицька міська рада про встановлення факту, що має юридичне значення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказала, що не погоджується з вказаною ухвалою суду, оскільки таку постановлено в результаті порушення судом норм процесуального права, що є підставою для її скасування, оскільки така ухвала перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Зазначила, що на момент звернення заявниці до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області місце реєстрації заявниці не співпадало з місцем реєстрації її чоловіка, через що їй було відмовлено у призначенні одноразової допомоги на сім`ю, внаслідок чого виникла потреба у встановленні факту спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_2 на день його смерті і цей факт може бути встановлено лише за рішенням суду.
Встановлення цього факту має безпосереднє юридичне значення для ОСОБА_1 , оскільки є підставою для призначення їй одноразової грошової допомоги і його встановлення не пов`язане з подальшим вирішенням будь-якого спору про інше право. Заявниця не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення, оскільки місця проживання її і її чоловіка зареєстровано за різними адресами, а також чинним законодавством не передбачено іншого (позасудового) порядку встановлення цього юридичного факту.
Зазначила, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність спору про право між державним органом та заявницею, оскільки суд залишив поза увагою практику Верховного Суду щодо підсудності цієї категорії справ.
Вказала про наявність підстав для скасування вказаної ухвали через неправильне застосування судом норм процесуального права, що призвело до постановлення судом помилкової ухвали та порушення базового права заявниці на належний і своєчасний судовий захист її цивільних прав і свобод.
Просила скасувати ухвалу суду від 03.06.2025 і направити справу для продовження її розгляду до суду першої інстанції.
Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.
В судовому засіданні представник апелянтки вимоги апеляційної скарги підтримав з наведених в ній мотивів.
Представник Галицької міської ради в судове засідання апеляційного суду не з`явився і з врахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за його відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянтки, який підтримав доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, ураховуючи таке.
Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі суд першої інстанції зазначив, що заявниця при зверненні до ГУ Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області для призначення виплати підтвердила факт перебування у зареєстрованому шлюбі на момент смерті чоловіка, проте їй було відмовлено, що вказує на наявність спору про право і є підставою для відмови у відкритті провадження у цій справі.
Вказаний висновок суду першої інстанції є таким, що відповідає вимогам законодавства, враховуючи таке.
Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.7 ст.19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно із ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до ч.1, 2 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту:
1) родинних відносин між фізичними особами;
2) перебування фізичної особи на утриманні;
3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню;
4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення;
5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу;
6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;
7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження;
8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті;
9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до ч.4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Актуальна судова практика вказує на те, що при вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.
Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18)).
Приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц (пункт 59), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 42, 66), від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 37), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 36), від 18 вересня 2019 року у справі № 638/17850/17 (пункт 5.30), від 8 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (пункт 6.20), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (пункт 30), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункт 30), від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (пункт 45)).
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №752/20365/16-ц (провадження №61-24660св18), від 05 грудня 2019 року у справі №750/9847/18 (провадження №61-18230св19), від 03 лютого 2021 року у справі №644/9753/19 (провадження №61-14667св20), від 16 червня 2021 року у справі №643/6447/19 (провадження №61-14968св20). 
Вимоги ст.293 ЦПК України вказують на те, що в порядку окремого провадження можуть бути встановлені юридичні факти, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. 
Відмовляючи з задоволенні заяви ОСОБА_1 від 14.04.2025 щодо призначення одноразової допомоги на сім`ю у зв`язку зі смертю її чоловіка ОСОБА_2 , перебування у шлюбі з яким підтверджено заявницею свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 25.02.1983, орган виконавчої влади фактично оспорив цей факт. 
Частиною 2 ст. 3 СК України визначено, що cім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
Відповідно до ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. 
Відмова управління Пенсійного фонду із зазначенням необхідності встановлення факту спільного проживання подружжя вказує на наявність спору між суб`єктом владних повноважень та ОСОБА_1 і в силу вимог ч.4 ст.315 ЦПК України є підставою для відмови у відкритті провадження у цій справі, оскільки відповідно до ст.3 СК України чоловік і дружина, які перебувають у зареєстрованому шлюбі залишаються членами сім`ї навіть у випадку фактичного проживання за різними адресами.
З огляду на зазначене, висновки суду першої інстанції, викладені ним в оскаржуваній ухвалі, є правомірними та такими, що відповідають фактичним обставинам справи.
Посилання апелянтки на практику Верховного Суду не можуть прийматися апеляційним судом до уваги, оскільки така стосується саме встановлення фактів, що мають юридичне значення за відсутності спору про право, що суперечить обставинам цієї справи.
Щодо доводів апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції щодо наявності спору про право між органом державної влади та заявницею, слід вказати таке.
В постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі №922/1174/20 наведено визначення поняття «спір про право», відповідно до якого – це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом. Отже під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права, який за своєю суттю є суперечністю, конфліктом, протиборством сторін. Суд зауважує, що поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Таким чином спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також не доведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права.
Вказавши заявниці на необхідність встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, управління Пенсійного фонду фактично вчинило перешкоду в реалізації права ОСОБА_1 на отримання допомоги, оскільки за наявності підтверджуючих документів про перебування заявниці у шлюбі на момент смерті свого чоловіка, суб`єкт владних повноважень оспорив (не визнав) такого факту.
Щодо посилання апелянтки на порушення її базового права на належний та своєчасний судовий захист слід вказати таке.
Статтею 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи фактичні обставини справи, а також суб`єктний склад сторін у цих правовідносинах, заявниця не позбавлена права на звернення до суду для захисту своїх порушених прав в порядку адміністративного судочинства,
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду.
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржувана ухвала судом першої інстанції постановлена з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому її слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують її законності і обґрунтованості. Підстав для її скасування з наведених у скарзі мотивів не встановлено.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Галицького районного суду Івано-Франківської області від 03 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Постанову вкладено 11 липня 2025 року.

Суддя-доповідач:                                                І.В. Бойчук
       Судді:                                                                        О.В. Пнівчук
                                                                               
                                                                               Є.Є.Мальцева