УХВАЛА

02 липня 2025 року 
м. Київ

справа № 380/24835/23
адміністративне провадження № К/990/25757/25 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Бевзенка В.М. (далі - Суд), перевіривши касаційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26.02.2025 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.05.2025 у справі №380/24835/23 за позовом Представництва Американського об`єднання комітетів для євреїв бувшого Радянського Союзу до Виконавчого комітету Львівської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Кабінету Міністрів України, Міністерства культури та інформаційної політики України, Львівської обласної державної адміністрації, Департамент архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, - 
УСТАНОВИВ:
Представництво Американського об`єднання комітетів для євреїв бувшого Радянського Союзу (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до Виконавчого комітету Львівської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Кабінету Міністрів України, Міністерства культури та інформаційної політики України, Львівської обласної державної адміністрації, Департамент архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної державної адміністрації, в якому просило:
-встановити обмеження у використанні земель, а саме: заборону на зміну цільового призначення земельної ділянки і ландшафту меж території земельної ділянки Старого єврейського кладовища XIV століття 1855рік, між вулицями Раппапорта, Базарна, Броварна та Клепарівська у м.Львові відмінну від земель історико-культурного призначення, орієнтовною площею 4,7га відповідно до закону;
-зобов`язати Виконавчий комітет Львівської міської ради вчинити дії відповідно до повноважень, наданих Законом України "Про охорону культурної спадщини" відносно об`єкту історико-культурної спадщини Старого єврейського кладовища XIV століття 1855 рік, між вулицями Раппапорта, Базарна, Броварна та Клепарівська у м.Львові орієнтовною площею - 4,7 га, а саме щодо: виконання функції замовника і укладення з цією метою контракту на виготовлення науково-проектної документації, на виявлення і дослідження меж земельної ділянки цього Єврейського кладовища відповідно до Наказу МКУ №158 від 11.03.2013 "Про затвердження Порядку обліку об`єктів культурної спадщини", ДСТУ Б.Б.2.2-10 2016 "Склад та зміст науково-проектної документації щодо визначення меж і режимів використання зон охорони пам`яток архітектури та містобудування;
-визнати протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Львівської міської ради щодо невчинення дій відповідно до повноважень, наданих Законом України "Про охорону культурної спадщини" щодо території земельної ділянки Старого єврейського кладовища XIV століття - 1855 рік, між вулицями Раппапорта, Базарна, Броварна та Клепарівська у мЛьвові як території історико-культурною призначення орієнтовною площею - 4,7га, а саме щодо: не виконання функції замовника і не укладення з цією метою контракту на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки цього Єврейського кладовища і не вжиття відповідно до вимог чинного законодавства України заходів щодо розроблення проекту відведення земельної ділянки території цього Єврейського кладовища з метою віднесення визначеної земельної ділянки до земель історико-культурного призначення;
- зобов`язати Виконавчий комітет Львівської міської ради вчинити дії відповідно до повноважень, наданих Законом України "Про охорону культурної спадщини" щодо території земельної ділянки Старого єврейською кладовища XIV століття 1855рік, між вулицями Раппапорта, Базарна, Броварна та Клепарівська у м.Львові як території історико-культурного призначення орієнтовною площею - 4,7га, а саме: виконати функції замовника і укладення з цією метою контракту на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянки цього Єврейського кладовища і вжити відповідно до вимог чинного законодавства України заходів щодо розроблення проекту відведення земельної ділянки території цього Єврейського кладовища з метою віднесення визначеної земельної ділянки до земель історико-культурного призначення;
-зобов`язати відповідача подати звіт про виконання рішення суду.
Суд першої інстанції розглянув справу за правилами загального позовного провадження.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26.02.2025, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.05.2025 у справі №380/24835/23, позов задоволено.
13.06.2025 до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга Виконавчого комітету Львівської міської ради, у якій скаржник просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26.02.2025 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.05.2025 у справі №380/24835/23, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Дослідивши зміст касаційної скарги, Суд, дійшов такого висновку.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Під час касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення ним (ними) норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга.
Підставами касаційного оскарження скаржник зазначає пункт 1 частини четвертої статті                 328 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме що суди попередніх інстанцій в оскаржуваному рішенні застосували норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки, викладених у постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №460/2903/20, від 14.12.20 у справі №826/17787/14, від 09.07.2020 у справі №2040/5355/18, від 26.08.2020 у справі 500/2972/17, від 23.06.2020 у справі 540/2269/18, від 30.09.2019 у справі №140/72/19, від 19.04.2022 у справі №400/3989/19.
Суд не бере до уваги покликання скаржника на висновки Верховного Суду у вищевикладених постановах з огляду на те, що правовідносини вищезазначених справ не є подібними до правовідносин у справі №380/24835/23 та ухвалені за абсолютно інших обставин справи.
Колегія суддів підкреслює, що виникнення підстав для касаційного оскарження відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, на який у касаційній скарзі посилається скаржник, обумовлюється наявністю саме подібних правовідносин, які виникли у справі, у якій ухвалені судові рішення, щодо оскарження яких порушується питання, та у справах, розглянутих Верховним Судом, на які здійснюється посилання на підтвердження застосування норми права без урахування висновку цього Суду.
Отже, законодавець чітко визначив які судові рішення, з яких підстав і у яких випадках можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції.
Відповідно до положень пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових:
- суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду;
- спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
При цьому, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, а так само оцінка судами їх сукупності, не можуть вважатися подібністю правовідносин.
У свою чергу, посилання у касаційній скарзі на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, безпідставне, оскільки відповідач не конкретизує, який, на його думку, правовий висновок має бути висловлений у цій справі та який, одночасно, відсутній у рішеннях Верховного Суду та які відповідні норми права необхідно застосовувати, на думку, скаржника, а також не обґрунтував необхідність такого висновку у взаємозв`язку з посиланням на обставини справи, які можливо, на думку скаржника, мають певну своєрідність.
До того ж, Верховний Суд наголошує, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України треба зазначати, щодо яких саме правовідносин Верховний Суд ще не сформував правового висновку, а не абстрактно на це покликатися.
Також посилаючись на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржником не зазначено:
1) які саме норми матеріального та/або процесуального права необхідно застосувати для формування вказаного вище висновку;
2) за результатами розгляду касаційної скарги, який саме висновок має бути сформований Верховним Судом з урахуванням зазначених нею норм матеріального та/або процесуального права.
Тож, саме по собі посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
Також, слід зауважити, що правові висновки Верховний Суд формулює лише щодо конкретно визначених правовідносин, а не висновок, який на думку скаржника буде підставою для відкриття касаційного провадження.
Однак, у цілому у касаційній скарзі лише викладено обставини, які стали підставою для прийняття спірних у цій справі рішень, з абстрактним зазначенням, що судами попередніх інстанцій рішення ухвалені з порушенням норм матеріального права, що не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Інші наведені скаржником доводи стосуються здебільшого оцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, а тому посилання скаржника в цій частині не узгоджуються з підставами касаційного оскарження судових рішень - пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. Верховний Суд звертає увагу, що на стадії відкриття касаційного провадження касаційний суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, так само, як і визначити норму права, яку на думку скаржника, застосовано судами без врахування висновків Верховного Суду, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України).
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
За таких обставин касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.
Керуючись статтями 169, 330, 332 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу касаційну скаргу касаційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26.02.2025 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.05.2025 у справі №380/24835/23 - повернути скаржнику.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 цього Кодексу. 
Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду з підстав і у порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не оскаржується.

Суддя                                                                                                                 В.М. Бевзенко