ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
02 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 761/28014/18
провадження № 51 - 4680 км 24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  
за участю: 
секретаря судового засідання                                     ОСОБА_4 , 
прокурора                                                                           ОСОБА_5 
у режимі відеоконференції,
особи, звільненої від кримінальної 
відповідальності,                                                             ОСОБА_6 , 
захисника осіб, звільнених від 
кримінальної відповідальності, 
ОСОБА_6 , ОСОБА_7                               адвоката ОСОБА_8 ,  
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42018000000001358 від 04 червня 2018 року, щодо 
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Андрушівка Житомирської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, 
за ст. 28 ч. 2, ст. 41 ч. 4, ст. 365 ч. 2 КК України в редакції Закону України № 3207-VI (3207-17) від 07.04.2011, ст. 28 ч. 2, ст. 41 ч. 4, ст. 340 КК України в редакції Закону України №2341-14 від 05.04.2001, ст. 28 ч. 2, ст. 41 ч. 4, ст. 366 ч. 1 КК України в редакції Закону України № 3207-VI (3207-17) від 07.04.2011, 
ОСОБА_7 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Бахмач Чернігівської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого, 
за ст. 28 ч. 2, ст. 41 ч. 4, ст. 365 ч. 2 КК України в редакції Закону України № 3207-VI (3207-17) від 07.04.2011, ст. 28 ч. 2, ст. 41 ч. 4, ст. 340 КК України в редакції Закону України № 2341-14 від 05.04.2001, ст. 28 ч. 2, ст. 41 ч. 4, ст. 366 ч. 1 КК України в редакції Закону України №3207-VI (3207-17) від 07.04.2011,
за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 01 серпня 2024 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2023 року ОСОБА_6  визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 28 ч. 1, ст. 365 ч. 2 КК України в редакції Закону України № 3207-VI від 07.04.2011, ст. 28 ч. 1, ст. 340 КК України в редакції Закону України № 2341-14 від 05.04.2001, ст. 366 ч. 1 КК України в редакції Закону України № 3207-VI від 07.04.2011 та призначено йому покарання: 
за ст. 28 ч. 1, ст. 365 ч. 2 КК України в редакції Закону України № 3207-VI від 07.04.2011 у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 3 роки;
за ст. 28, ст. 340 КК України в редакції Закону України № 2341-14 від 05.04.2001 у виді позбавлення волі на строк 2 роки;
за ст. 366 ч. 1 КК України в редакції Закону України № 3207-VI від 07.04.2011 у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 3 роки.
На підставі ст. 74 ч. 5 КК України ОСОБА_6 звільнено від призначеного судом покарання за ст. 28 ч. 1, ст. 340 КК України в редакції Закону України № 2341-14 від 05.04.2001, ст. 366 ч. 1 КК України в редакції Закону України № 3207-VI від 07.04.2011 року, у зв`язку з закінченням строків давності, передбачених ст. 49 ч. 1 п. 2, 3 КК України.
Цим же вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 28 ч. 1, ст. 365 ч. 2 КК України в редакції Закону України № 3207-VI від 07.04.2011, ст. 28 ч. 1, ст. 340 КК України в редакції Закону України № 2341-14 від 05.04.2001, ст. 366 ч. 1 КК України в редакції Закону України №3207-VI від 07.04.2011 та призначено йому покарання:
за ст. 28 ч. 1, ст. 365 ч. 2 КК України в редакції Закону України № 3207-VI від 07.04.2011 у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах на строк 3 роки;
за ст. 28 ч. 1, ст. 340 КК України в редакції Закону України № 2341-14 від 05.04.2001 у виді позбавлення волі на строк 2 роки;
за ст. 366 ч. 1 КК України в редакції Закону України № 3207-VI від 07.04.2011 у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах на строк 3 роки.
На підставі ст. 74 ч. 5 КК України ОСОБА_7 звільнено від призначеного судом покарання за ст. 28 ч. 1, ст. 340 КК України в редакції Закону України № 2341-14 від 05.04.2001, ст. 366 ч. 1 КК України в редакції Закону України № 3207-VI від 07.04.2011, у зв`язку з закінченням строків давності, передбачених ст. 49 ч. 1 п. 2, 3 КК України.
Прийнято рішення щодо речових доказів та процесуальних витрат. 
Вироком суду ОСОБА_6 та ОСОБА_7  визнано винними у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин. 
ОСОБА_6 , перебуваючи відповідно до наказу ГУ МВС в місті Києві від 14.11.2012 № 622 о/с на посаді міліціонера відділення № 1 взводу № 2 оперативної роти № 1 полку міліції особливого призначення «Беркут», підпорядкованого ГУМВС України в м. Києві, та маючи присвоєне наказом ГУМВС України в м. Києві від 31.05.2013 № 389 о/с спеціальне звання - сержант міліції, а ОСОБА_7 , перебуваючи відповідно до наказу ГУ МВС України в місті Києві від 14.11.2012 № 622 о/с на посаді міліціонера відділення № 2 взводу № 3 оперативної роти №1 полку міліції особливого призначення «Беркут», підпорядкованого ГУМВС України в м. Києві, та маючи присвоєне наказом ГУМВС України в м. Києві від 31.10.2012 № 602 о/с спеціальне звання - сержант міліції, будучи працівниками правоохоронного органу, на яких відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, частини 1 статті 3, частини 1 статті 5 Закону України «Про міліцію» покладено обов`язки діяти лише в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією і Законами України, та відповідно службовими особами, близько 04 години 13 хвилин 30 листопада 2013 року на території Майдану Незалежності в м. Києві, діючи групою осіб, перевищили владу та службові повноваження, що супроводжувалось насильством, болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого ОСОБА_9 діями, за відсутності ознак катування.
Окрім цього, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 як службові особи близько                            04 години 13 хвилин 30 листопада 2013 року на території Майдану Незалежності в м. Києві, групою осіб, вчинили незаконне перешкоджання проведенню зборів, мітингів із застосуванням фізичного насильства, чим порушили конституційне право ОСОБА_9 на мирне зібрання та проведення зборів і мітингів.
Також ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , будучи службовими особами,                                   30 листопада 2013 року у невстановлений досудовим розслідуванням час, перебуваючи в приміщенні Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві за адресою: вул. Герцена, 9, м. Київ, склали, підписали та надали невстановленим співробітникам органів внутрішніх справ завідомо неправдиві офіційні документи, а саме, ОСОБА_6 склав два рапорти від 30.11.2013 про затримання ОСОБА_9 за вчинення дрібного хуліганства та за злісну непокору законній вимозі працівника міліції, до яких вніс інформацію, яка не відповідала дійсності, а ОСОБА_7 склав рапорт від 30.11.2013 про затримання ОСОБА_9 за вчинення дрібного хуліганства та рапорт без дати складання про злісну непокору законній вимозі працівника міліції, до яких вніс інформацію, яка не відповідала дійсності.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 серпня 2024 року апеляційну скаргу прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_10  залишено без задоволення. 
Цією ж ухвалою задоволено клопотання захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , скасовано вирок суду першої інстанції та на підставі ст.49 КК України звільнено ОСОБА_6 , ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення ними кримінальних правопорушень, передбачених ст. 28 ч. 2, ст. 41 ч. 4, ст. 365 ч. 2 КК України в редакції Закону України № 3207-VI (3207-17) від 07.04.2011, ст. 28 ч. 2, ст. 41 ч. 4, ст. 340 КК України в редакції Закону України № 2341-14 від 05.04.2001,  ст. 28 ч. 2, ст. 41 ч. 4, ст. 366 ч. 1 КК України в редакції Закону України № 3207-VI (3207-17) від 07.04.2011, у зв`язку із закінченням строків давності.
Кримінальне провадження щодо  ОСОБА_6 та ОСОБА_7  закрито на підставі ст. 284 ч. 2 п. 1 КПК України.
Вимоги касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала та короткий зміст заперечень
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Посилаючись на практику касаційного суду, вказує на допущені апеляційним судом неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що апеляційний суд дійшов до помилкового висновку про можливість застосувати до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ст. 49 КК України без встановлення факту вчинення ними кримінальних правопорушень. Прокурор вважає, що апеляційний суд мав перевірити, що діяння, які поставлені обвинуваченим за провину дійсно мали місце у день і час, що викладені в обвинувальному акті, а також те, що ці діяння містять склади кримінальних правопорушень. Також указує на те, що ОСОБА_6 вчинив новий злочин 23 січня 2014 року та в іншому кримінальному провадженні перебував у розшуку з 17 лютого 2016 року по 20 липня 2017 року, а тому підстави для застосування до нього ст. 49 КК України відсутні. 
На думку прокурора, не вирішення апеляційним судом питання щодо процесуальних витрат, понесених органом досудового розслідування в цьому кримінальному провадженні, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що звільнення осіб від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав, зобов`язувало апеляційний суд стягнути процесуальні витрати за проведення експертиз з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . 
Зазначає, що  ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 370, 419 КПК України та підлягає скасуванню. 
В запереченнях на касаційну скаргу прокурора захисник  ОСОБА_8 вказує на безпідставність її доводів та просить залишити її без задоволення.
Заперечення на касаційну скаргу прокурора від інших учасників судового провадження не надходили. 
Учасників судового провадження належним чином повідомлено про час та місце касаційного розгляду, заяв про відкладення касаційного розгляду від учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання, не надійшло.
Позиції учасників судового провадження 
В судовому засіданні прокурор вважав касаційну скаргу обґрунтованою і просив її задовольнити. 
Звільнений від кримінальної відповідальності ОСОБА_6 та його захисник в судовому засіданні вважали касаційну скаргу прокурора необґрунтованою та просили залишити її без задоволення. 
Мотиви Суду 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до таких висновків.   
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст. 285 ч. 1 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
Згідно зі ст. 286 ч. 4 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність (ст. 288 ч. 3 КПК України)
Вказані вище норми процесуального закону та вимоги ст. 49 КК України є імперативними, оскільки передбачають не право, а обов`язок суду невідкладно розглянути питання звільнення особи від кримінальної відповідальності.
Суд повинен невідкладно розглянути клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, якщо під час судового розгляду провадження, що надійшло до суду з обвинувальним актом, одна зі сторін цього провадження звернеться до суду з таким клопотанням.
Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 24 травня 2018 року у справі № 200/4664/14-к (провадження № 51 - 3302 км 18), 19 листопада 2019 року у справі № 345/2618/16-к (провадження № 51-1491 км 19), 29 вересня 2021 року у справі № 409/1465/16-к (провадження № 51-7157 км 18).
Положення ст. 49 ч. 1-3 КК України, якими передбачено підстави та умови звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, не наділяють суд дискрецією. Адже законодавець чітко визначив, що суд звільняє від кримінальної відповідальності особу у разі існування підстав для застосування положень ст. 49 КК України. Ця підстава звільнення від кримінальної відповідальності є безумовною, на відміну від інших, наприклад, передбачених                   ст. 47, 48 КК України, в яких вказано, що суд може звільнити особу від кримінальної відповідальності 
Передбачений ст. 49 КК України вид звільнення від кримінальної відповідальності застосовується за наявності трьох умов: 1) закінчення зазначених у законі строків; 2) не вчинення протягом цих строків нового кримінального правопорушення певного ступеня тяжкості; 3) не ухилення особи від слідства або суду.
Звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 49 КК України, за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого на звільнення на підставі спливу строків давності (постанови Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі № 345/2618/16, від 18 лютого 2025 року в справі № 712/8174/23)
З матеріалів цього кримінального провадження вбачається, що зазначені в обвинувальному акті обставини кримінальних правопорушень, передбачених                        ст. 28 ч. 2, ст. 41 ч. 4, ст. 365 ч. 2 КК України в редакції Закону України № 3207-VI (3207-17) від 07.04.2011, ст. 28 ч. 2, ст. 41 ч. 4, ст. 340 КК України в редакції Закону України №2341-14 від 05.04.2001, ст. 28 ч. 2, ст. 41 ч. 4, ст. 366 ч. 1 КК України в редакції Закону України № 3207-VI (3207-17) від 07.04.2011, у вчиненні яких обвинувачувались ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , мали місце 30 листопада 2023 року, і на день розгляду апеляційним судом клопотання сторони захисту про застосування положень ст. 49 КК України до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 передбачені законом строки давності притягнення їх до кримінальної відповідальності за вказані кримінальні правопорушення сплинули. Зокрема, сплинули 10 років з дня вчинення кожним з них злочину, передбаченого ст. 28 ч. 2, ст. 41 ч. 4, ст. 365 ч. 2 КК України в редакції Закону України № 3207-VI (3207-17) від 07.04.2011, 5 років з дня вчинення кожним із них кримінального правопорушення, передбаченого ст. 28 ч. 2, ст. 41 ч. 4, ст. 340 КК України в редакції Закону України №2341-14 від 05.04.2001 та 3 роки з дня вчинення кожним із них кримінального правопорушення, передбаченого ст. 28 ч. 2, ст. 41 ч. 4, ст. 366 ч. 1 КК України в редакції Закону України № 3207-VI (3207-17) від 07.04.2011. 
В судовому засіданні апеляційного суду під час розгляду вказаного клопотання захисника ОСОБА_8 , після роз`яснення судом юридичних наслідків закриття провадження з цієї підстави, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 наполягали на прийнятті такого рішення апеляційним судом зі звільненням їх від кримінальної відповідальності.
Відповідно до ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.
Врахувавши вимоги, передбачені статтями 284, 286 КПК України, а також положення ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції обґрунтовано задовольнив клопотання захисника, звільнив ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності та закрив кримінальне провадження щодо них у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України, належним чином мотивувавши своє рішення.
При цьому апеляційний суд відхилив доводи прокурорів, які є аналогічними доводам касаційної скарги прокурора, про неможливість звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності з тих підстав, що він в іншому кримінальному провадженні ухилявся від суду, у зв`язку з чим оголошувався в розшук, указавши таке. Відповідно до ст. 49 ч. 2, 3 КК України в редакції Закону України, яка діяла станом на день апеляційного розгляду, перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років. Таким чином, апеляційний суд зазначив, що перебіг давності зупиняється у тому разі, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду в цьому кримінальному провадженні. Неналежна процесуальна поведінка особи в іншому кримінальному провадженні не має преюдиційного значення для цього кримінального провадження. Апеляційний суд врахував, що матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що ОСОБА_6 ухилявся від досудового розслідування та суду в цьому кримінальному провадженні, або ж вчинив кримінальне правопорушення, що могло мати наслідком зупинення строків притягнення його до кримінальної відповідальності. З матеріалів провадження вбачається, що разом із клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності захисник надав витяг з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» про те, що станом на 09 квітня 2024 року ОСОБА_6 незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Обставина того, що інше кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 перебуває на розгляді Святошинського районного суду м. Києва, враховуючи презумпцію невинуватості, передбачену ст. 62 Конституції України, сама по собі не свідчить про вчинення ним нового кримінального правопорушення, а тому в цій частині доводів касаційна скарга прокурора є необґрунтованою. 
При цьому апеляційний суд не здійснював перевірку доводів апеляційної скарги прокурора та не встановлював обставини вчинення обвинуваченими кримінальних правопорушень, оскільки кримінальний процесуальний закон не зобов`язує суд під час розгляду клопотання про застосування ст. 49 КК України встановлювати фактичні обставини справи та перевіряти їх доказами, а розгляд клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності згідно зі ст. 286 ч. 4 КПК України є першочерговим для суду. У результаті закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України за ініціативою та згодою особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, суд не може і не повинен констатувати факт вчинення цією особою кримінально-караного діяння. Кримінальний процесуальний закон зобов`язує суд розглянути клопотання сторони захисту про таке звільнення невідкладно. У разі розгляду такого клопотання без проведення повного судового розгляду суд не може констатувати винуватість або навпаки невинуватість особи у вчиненні інкримінованого діяння. Таке рішення апеляційного суду відповідає практиці касаційного кримінального суду в цьому питанні (постанови Верховного Суду від 12 лютого 2025 року в справі                                          № 758/6166/22, від 29 липня 2021 року в справі № 552/5595/18)
Постановляючи рішення за результатом розгляду вказаного клопотання сторони захисту, апеляційний суд відповідно до ст. 372 КПК України зазначив у рішенні формулювання обвинувачення та правову кваліфікацію кримінальних правопорушень, які інкримінувалися  ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , суть питання, що вирішується ухвалою, встановлені судом обставини щодо наявності передбачених законом підстав для звільнення осіб від кримінальної відповідальності, а також мотиви, з яких суд виходив під час постановлення свого рішення.
За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги прокурора в частині доводів про допущення апеляційним судом порушень, передбачених статтями 412, 413 КПК України, у зв`язку із не встановленням в оскаржуваному судовому рішенні фактів вчинення  ОСОБА_6 та                 ОСОБА_7 інкримінованих їм кримінальних правопорушень, наявності в їх діях складів цих кримінальних правопорушень та доведеності їх вини.
При цьому доводи касаційної скарги прокурора про необхідність застосувати іншу практику касаційного кримінального суду є безпідставними, оскільки така практика є нерелевантною обставинам цього кримінального провадження. 
Ухвала суду апеляційної інстанції в частині застосування ст. 49 КК України відповідає вимогам ст. 370, 419 КПК України, є законною, обґрунтованою і мотивованою.  
Доводи касаційної скарги прокурора щодо необхідності вирішення питання процесуальних витрат у цьому провадженні і стягнення з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 процесуальних витрат за проведення експертиз є частково обґрунтованими з огляду на таке.
Процесуальні витрати - це передбачені кримінальним процесуальним законом затрати, які виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, понесені органами досудового розслідування, прокуратури і суду та іншими учасниками кримінального провадження. 
Під час прийняття рішення щодо розподілу процесуальних витрат на залучення експертів в розмірі 2 971 грн 20 копійок за проведення судово-почеркознавчої експертизи № 2666-2669/17-26 від 24.05.2017 у розмірі та 6 190 грн за проведення  судово-почеркознавчої експертизи № 3868/5426/17-26 від 10.10.2017 року,  місцевий суд вироком стягнув їх з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 солідарно на користь держави. 
Апеляційний суд, скасовуючи вирок суду першої інстанції, звільняючи осіб від кримінальної відповідальності та закриваючи кримінальне провадження щодо них на підставі ст. 49 КК України, не прийняв рішення про стягнення витрат за проведення експертиз з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Таке рішення суду апеляційної інстанції узгоджується із висновком щодо застосування норми права, сформульованим у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 вересня 2022 року у справі № 203/241/17, згідно якого якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту. 
Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 червня 2020 року (справа № 598/1781/17)зробила висновок про те, що суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. 
Враховуючи цей указаний висновок Великої Палати Верховного Суду та те, що в ухвалі апеляційного суду, якою  ОСОБА_6 , ОСОБА_7 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України і закрито кримінальне провадження щодо них, не вирішено питання про розподіл процесуальних витрат у цьому кримінальному провадженні, в цій частині це рішення апеляційного суду необхідно змінити, віднісши витрати понесені органом досудового розслідування за проведення експертиз № 2666-2669/17-26 від 24.05.2017, № 3868/5426/17-26 від 10.10.2017 року на рахунок держави, частково задовольнивши касаційну скаргу прокурора. 
Керуючись статтями 436, 438 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_5 задовольнити частково.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 01 серпня 2024 року щодо  ОСОБА_6 та  ОСОБА_7 змінити.  
Процесуальні витрати на проведення судово-почеркознавчої експертизи                                  № 2666-2669/17-26 від 24.05.2017 у розмірі 2 971 грн 20 копійок та                                       судово-почеркознавчої експертизи № 3868/5426/17-26 від 10.10.2017 року в розмірі 6 190 грн віднести на рахунок держави.
В решті судове рішення залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1 | ОСОБА_2 | ОСОБА_3