ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 606/711/22	Головуючий у 1-й інстанції Марціцка І.Б. 	
Провадження № 22-ц/817/551/25 	Доповідач - Гірський Б.О.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2025 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого — Гірського Б.О.
суддів — Костіва О.З., Хоми М.В.
за участю секретаря — Гичко К.С.,
представника відповідача
       розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №606/711/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на додаткове рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 березня 2025 року (ухвалене суддею Марціцкою І.Б.) в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , третя особа , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору ОСОБА_7 про визнання права власності, витребування майна,зобов`язання вчинити дії, - 

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 березня 2025 року перебувала справа за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору ОСОБА_7 про визнання права власності, витребування майна тазобов`язання вчинити дії.
Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 12 січня 2023 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 23 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 04 квітня 2024 року рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 12 січня 2023 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 23 травня 2023 року залишено без змін.
Додатковим рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 березня 2025 року заяву представника відповідача - адвоката Покотила Ю.В. про ухвалення додаткового рішення — задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в користь ОСОБА_6 15 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, по 3 000 грн. з кожного. 
В задоволенні решти вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 просять скасувати додаткове рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 березня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви представника відповідача — адвоката Покотила Ю.В. про стягнення судових витрат відмовити повністю.
Вважають, що судом першої інстанції при ухваленні додаткового рішення було порушено норми матеріального та процесуального права.
Звертають увагу на те, що у ст. 2 договору про надання правової допомоги представника відповідачки від 06.06.2022 року зазначено, що сторонами визначено порядок обчислення гонорару (фіксована суму, погодинна оплата, відсоток від суми стягнення), тому вважають, що зазначена умова суперечить ч.2 ст. 30 ЗУ “Про адвокатуру та адвокатську діяльність”, оскільки не містить зрозумілого порядку обчислення гонорару.
Зазначають, що в акті виконаних робіт (наданих послуг) від 20.06.2022 року містяться загальні фрази та відсутній конкретний перелік послуг (робіт) наданих адвокатом клієнту у даній справі.
Вважають, що в порушення ч.1 ст.134 ЦПК України, в першій заяві по суті спору — у відзиві на позов від 09.06.2022 року, представником відповідачки не було зазначено розрахунку суми судових витрат на правову допомогу та лише в серпні 2022 року було подано до суду клопотання про долучення до матеріалів справи договору про надання правової допомоги та інших документів з метою визначення розміру судових витрат на правову допомогу від 25.07.2022 року.
Також вважають, що представник відповідача, пропустивши процесуальний строк на подачу клопотання про відшкодування судових витрат, визначений ч.1 ст. 134 ЦПК України, не подав відповідного клопотання про його поновлення.
Від представника відповідачки ОСОБА_7 - адвоката Покотило Ю.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а додаткове рішення залишити без змін.
Вважає, що апеляційна скарга є безпідставною, а тому не підлягає до задоволення.
В судове засідання позивачі не з`явилися без поважних причин, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.
В судовому засіданні представник відповідачки — адвокат Покотило Ю.В. заперечив проти задоволення апеляційної скарги з мотивів, викладених у відзиві.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів приходить до наступних висновків.
За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Згідно статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята-шоста статті 137 ЦПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.
З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи (висновки в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування в справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
Під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі висновки сформульовані в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц.
За загальним правилом, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони в разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Такі висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року в справі № 911/3312/21.
Водночас у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
Наведені висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року в справі № 686/5757/23.
У постановах від 19 лютого 2022 року в справі № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року в справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з урахуванням конкретних обставин справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц, від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 зауважено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18)).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина восьма статті 83 ЦПК України).
Положеннями п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон) визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 статті 30 Закону, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Так, судом встановлено, що представником відповідачки - адвокатом Покотилом Ю.В. було подано докази на підтвердження понесених судових витрат до судових дебатів у відповідності до ч.8 ст. 141 ЦПК України, а саме: ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ВО № 1036387 від 06.06.2022 року; договір про надання правової допомоги від 06.06.2022 року – у пункті 2 Договору вказано, що сторони погодили гонорар в розмірі 20 000 грн.; Акт виконаних робіт від 20.06.2022 року, відповідно до якого адвокат Покотило Ю.В. та ОСОБА_6 склали цей акт про те, що послуги адвокатом виконані своєчасно та в належному обсязі, вид робіт: збір та витребування необхідних документів, підготовка, оформлення та подання відзиву, інших заяв по суті. Заяв та клопотання з процесуальних питань у справі № 606/711/22, а також представлення інтересів Клієнта у справі 606/711/22 в Теребовлянському районному суді Тернопільської області, вартість робіт 20 000 грн.; квитанцію до прибуткового касового ордеру від 20 червня 2022 року, відповідно до якої ОСОБА_6 оплатила 20 000 грн. відповідно до Договору про надання правової допомоги від 06.06.2022 року.
Дослідивши заяву представника відповідачки про розподіл судових витрат, та вирішуючи чи є розмір витрат відповідачки на правничу допомогу обґрунтованим і пропорційним до предмета спору в цій справі, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу на суму 20 000 грн. не відповідають критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характеру необхідних, неминучих, а також не відповідають обсягу наданих правничих послуг під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Колегія суддів вважає, що при вирішенні судом першої інстанції питання про розподіл судових витрат, місцевим судом враховано конкретні обставини даної справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, відтак правомірно стягнуто з відповідача на користь позивача 15 000 грн. витрат на правничу допомогу.
Визначений судом першої інстанції розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, обґрунтованості, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.
Доводи апеляційної скарги про те, що у відзиві на позовну заяву не було зазначено розрахунку суми судових витрат на правову допомогу не знайшли свого підтвердження, оскільки із змісту відзиву вбачається, що представником відповідача повідомлялось, що у зв`язку із розглядом справи відповідач очікує понести витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що умова договору про надання правової допомоги від 20.06.2022 року не містить зрозумілого порядку обчислення гонорару, колегія суддів відхиляє, оскільки із змісту договору вбачається, що сторонами визначено порядок обчислення гонорару у фіксованій сумі (що виділено і підкреслено) та порядок його внесення — авансування (також виділено і підкреслено).
Доводи апеляційної скарги про те, що в акті виконаних робіт (наданих послуг) від 20.06.2022 року містяться загальні фрази та відсутній конкретний перелік послуг (робіт) наданих адвокатом клієнту у даній справі, апеляційний суд оцінює критично з огляду на наступне.
Згідно правового висновку, викладеного у постанові ВП ВС від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для її задоволення. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 — залишити без задоволення.
Додаткове рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 березня 2025 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 18 серпня 2025 року.

Головуючий:                                                 Гірський Б.О.

Судді:                                                                Костів О.З.

                                                                       Хома М.В.