ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 р. 	Справа № 520/23451/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2024 та додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.12.2024, головуючий суддя І інстанції: Шевченко О.В., м. Харків, по справі № 520/23451/24
за позовом                ОСОБА_1  
до               Військової частини НОМЕР_1  
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2024 року ОСОБА_1 (надалі – позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,  в якій просив суд:
1) визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 пов`язану з ненарахуванням та невиплатою ОСОБА_1 :
- додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, яка передбачена пунктами 12 та 13 розділу XXXIV Порядку №260;
- додаткової грошової винагороди у розмірі 20100 гривень за період з вересня 2023 року по червень 2024 року відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168;
- окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років за період з листопада 2023 року по червень 2024 року, разом за 8 місяців;
- щомісячної надбавки за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років згідно з рішенням Міністра оборони України від 01.02.2023 за № 2683/з за період з листопада 2023 року по червень 2024 року;
- індексації грошового забезпечення військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 за період з вересня 2022 року по червень 2024 року;
- добових витрат за час перебування військовослужбовця у відрядженні у розмірі 193 009 грн;
2) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 :
- додаткову винагороду в розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, яка передбачена пунктами 12 та 13 розділу XXXIV Порядку №260;
- додаткову грошову винагороду у розмірі 20 100 гривень за період з вересня 2023 року по червень 2024 року відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168;
- оклад за військовим званням, надбавку за вислугу років за період з листопада 2023 року по червень 2024 року, разом за 8 місяців;
- щомісячну надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавку за вислугу років згідно з рішенням Міністра оборони України від 01.02.2023 за № 2683/з за період з листопада 2023 року по червень 2024 року;
- індексацію грошового забезпечення військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 за період з вересня 2022 року по червень 2024 року;
- добові витрати за час перебування військовослужбовця у відрядженні у розмірі 193 009 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 року у справі №520/23457/24 частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1  до Військової частини НОМЕР_1  про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди у розмірі 20100 гривень щомісяця за період з вересня 2023 року по травень 2024 року відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду у розмірі 20100 гривень щомісяця за період з вересня 2023 року по травень 2024 року відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168.
В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
22 листопада 2024 року від позивача через систему "Електронний суд" надійшла  заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, в якій він просив суд стягнути на свою користь судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000 грн. з Військової частини НОМЕР_1 .
Додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2024 року у справі №520/23457/24 задоволено заяву представника позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу по адміністративній справі №520/23451/24.
Доповнено резолютивну частину рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 року по справі №520/23451/24 абзацом наступного змісту:
"Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 3000 (три тисячі) грн. 00 коп. у відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу.
В задоволенні іншої частини вимог заяви - відмовлено.
Не погодившись із приведеними рішеннями суду першої інстанції позивач та відповідач подали апеляційні скарги на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 року та додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2024 року у справі №520/23457/24 у справі №520/23457/24.
Позивач, ОСОБА_1 , оскаржив у своїй апеляційній скарзі рішення суду першої інстанції  в частині  відмови у задоволенні  вимог, які стосуються (1) додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, яка передбачена пунктами 12 та 13 розділу XXXIV Порядку №260 та (2) добових витрат за час перебування військовослужбовця у відрядженні у розмірі 193 009 грн.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач вказав, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, у зв`язку з чим висновки суду першої інстанції, які викладено у оскаржуваному рішення не відповідають обставинам справи.  
Так, позивач зауважує, що висновок ВЛК від 23.08.2024 був підставою для нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, яка передбачена пунктами 12 та 13 розділу XXXIV Порядку №260 Натомість, суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що військова частина не виплатила ОСОБА_1 зазначену додаткову винагороду, адже за твердженнями позивача, навіть, сам по собі факт відсутності наказу про відпустку, не може обмежувати соціальні гарантії поранених військовослужбовців. Зокрема, трапляються непоодинокі випадки ігнорування потреби військовослужбовця у наданні відпустки після тяжкого поранення з метою невиплати додаткових коштів. При цьому, військовослужбовець фактично в цей час перебуває в безпорадному стані та позбавлений належним чином реалізувати всі свої права. Таким чином, відповідачем порушено право ОСОБА_1 на виплату вищевказаної винагороди.
Окрім того, за доводами позивача він у період з 03.02.23 по 15.03.23 перебував у службовому відрядженні за кордоном, а саме у Німеччині, та у період з 15.10.22 по 20.11.22 у Словаччині. Однак, відповідачем  в порушення приписів частини шостої  статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та пунктів 10-11 Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 20.02.2017 №105, не проведено належних виплат добових. 
За кожний день (включаючи день вибуття та день прибуття) перебування військовослужбовця (крім військовослужбовців строкової служби) у відрядженні в межах України, враховуючи вихідні, святкові й неробочі дні та час перебування в дорозі (разом з вимушеними зупинками), виплачуються добові в межах сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98. Відповідно до додатку 1 Постанови №98 сума добових витрат на відрядження до Словаччини встановлена у розмірі 54 долари США, а до Німеччини 80 доларів США. Таким чином, ОСОБА_1 перебуваючи у відрядженні у Словаччині терміном 37 днів, має право на отримання  1998 доларів США добових, а за курсом НБУ станом на останній день відрядження (1 долар США становив 36,5686 грн), сума до нарахування за добові становить 73064 грн. При цьому, у відрядженні до Німеччини ОСОБА_1 перебував 41 день, за що останньому до нарахування належить 3280 доларів США, а за курсом НБУ станом на останній день відрядження (1 долар США становив 36,5686 грн), сума до нарахування за добові становить 119 945 грн. Отже загальна сума до нарахування та виплати за добові становить 193 009 грн. 
Відповідач своїм правом на подання письмового відзиву  на апеляційну скаргу позивача не скористався.
Відповідач, у своїй апеляційній скарзі оскаржив рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог ОСОБА_1 , які стосуються нарахування та виплати додаткової грошової винагороди у розмірі 20100 гривень щомісяця за період з вересня 2023 року по травень 2024 року відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, в якій також посилаючись на порушення  судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просив суд апеляційної інстанції в цій частині рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні даної частини позову ОСОБА_1 .  
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач вказав, що приписами абзацу сьомого пункту 1-1 Постанови №168  визначено три умови, за одночасної наявності яких можлива виплата додаткової винагороди у розмірі 20100 гривень: (1) наявність рішення про зарахування у розпорядження відповідного командира; (2) наявність рішення військово-лікарської комісії про визнання військовослужбовця обмежено придатним до військової служби або непридатним до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців; (3) перебування у розпорядженні понад два місяці. Отже, за переконаннями відповідача судом  першої інстанції  не правильно застосовано третю обов`язкову умову згідно з абзацу сьомого пункту 1-1 Постанови №168, щодо виплати додаткової винагороди, а саме перебування у розпорядженні понад два місяці. 
У відповідності до абзацу третього пункту 1 розділу XXVIII Порядку № 260, час перебування військовослужбовця на лікуванні виключається із загального періоду перебування в розпорядженні. А позивач прибув до пункту дислокації у місті Звягель, Житомирської області 29.12.2023, що підтверджується пунктом 3.5  наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 29.12.2023 №363. Таким чином, питання виплати додаткової винагороди з розрахунку 20 100 гривень на місяць позивач міг ініціювати лише через 2 місяці після прибуття до Військової частини з лікування, а саме з 29.02.2024 (надавши для цього відповідні документи).
Також, судом першої інстанції не спростовано твердження відповідача, про неподання своєчасно позивачем рапорту про виплату додаткової винагороди у розмірі 20 100 грн. Відповідно питання не було ініційоване, як того вимагає стаття 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а тому протиправна бездіяльність Військової частини відсутня.
Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що позивачу за період з 01.05.2024 по 31.05.2024 була нарахована та виплачена додаткова винагорода у сумі 20 100 гривень. Однак, разом із цим, суд першої інстанції визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 з приводу ненарахування та невиплати позивачу вказаної додаткової винагороди за травень 2024 року. Таким чином, висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи.
Позивачем на апеляційну скаргу відповідача подано письмовий відзив, в якому останній просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 , а рішення суду першої інстанції у відповідній частині (щодо вимог про додаткову грошову винагороду у розмірі 20100 гривень щомісяця за період з вересня 2023 року по травень 2024 року на підставі постанови № 168) залишити без змін. 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи, що справа судом розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі, який відноситься до незначної складності, не вимагають витребування нових доказів та проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, то за  таких обставин колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження. 
Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
З огляду на норми частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг,  в межах оскарженої частини рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити частково, а апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 01.09.2022 позивач призваний до Збройних Сил України за мобілізацією.
Довідкою про безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, виданою ОСОБА_1 . Військовою частиною НОМЕР_1 від 04.12.2023 за № 4699/1390/48, підтверджено, що в період з 07.06.2023 по 17.06.2023, він дійсно брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації в районі населеного пункту Оріхів, Пологівського району, Запорізької області. Ця довідка містить відомості про документи (накази, бойові розпорядження), на підставі яких вона видана (а.с. 19 том 1).
17 червня 2023  року ОСОБА_1 отримав поранення за безпосередньої участі у бойових діях під час захисту Батьківщини, травма, так, пов`язана із захистом Батьківщини, ступінь важкості травми – важкий, що підтверджено довідкою Військової частини № 236 від 18.06.2023 (а.с. 18 том 1), довідкою військово-лікарської комісії ОКНП «Чернівецька лікарня швидкої медичної допомоги» №94/1 від 23.08.2023 (а.с. 30 том 1), постановою госпітальної військово-лікарської комісії ОКНП «Чернівецька лікарня швидкої медичної допомоги» №94/1 від 23.08.2023(а.с. 31 том 1).
Згідно з витягом із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 178 від 27.06.2023 молодшого сержанта ОСОБА_1 , вважати таким, що виведений в розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з довготривалим лікуванням.
Згідно зі свідоцтвом про хворобу від 27 листопада 2023 року № 9842 ОСОБА_1 на підставі статті 81 графи ІІ Розкладу хвороб непридатний до військової служби з переоглядом через 6 місяців.
З картки особового рахунку позивача за 2024 рік убачається, що додаткова винагорода у розмірі 20 100 гривень за період з 01.05.2024 по 31.05.2024 ОСОБА_1 нарахована і виплачена.
Доказів на підтвердження нарахування та виплати позивачу додаткової грошової винагороди у розмірі 20 100 гривень за період з вересня 2023 року по травень 2024 року відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 відповідачем до суду не надано.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 06.06.2024 за № 196 молодшого сержанта ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та знято з усіх видів забезпечення.
Разом з цим, згідно з виписками з медичної карти стаціонарного хворого №8792, №10169, №9560, виписним епікризом № 8306, наявними в матеріалах справи, ОСОБА_1 у період з 17.06.2023 по 23.08.2023 перебував на стаціонарному лікуванні у різних лікувальних закладах.
Відповідно до розрахунку грошового забезпечення за 2023 рік позивачу у зв`язку з лікуванням нараховано додаткову винагороду згідно з Постановою Кабінету Міністрів України   від 28 лютого 2022 року № 168  в загальному розмірі 230 000 грн (лікування по пораненню), що підтверджується карткою особового рахунку ОСОБА_1 , наданою відповідачем, та яку виплачено протягом липня-грудня 2023 року, що підтверджується випискою по картковому рахунку ОСОБА_1 (а.с. 57-75, 80-81 том 1).
Окрім того, за змістом позовних вимог ОСОБА_1 у періоди з 15.10.2022 по 20.11.2022 та з 03.02.2023 по 15.03.2023 перебував у службовому відрядженні за кордоном, а саме у Словаччині та Німеччині відповідно, проте позивачем не надано відповідно до вимог Інструкції №105, документів щодо документального підтвердження направлення у відрядження. В обґрунтування підстав виплати добових витрат за час перебування у відрядженні позивач посилався на приписи пунктів 10 – 11 Інструкції №105, зазначаючи, що відсутність документів, які підтверджують вартість понесених витрат, не може бути причиною їх невиплати, оскільки добові витрати відшкодовуються в єдиній сумі незалежно від статусу населеного пункту.
Вважаючи порушеним право на отримання грошового забезпечення у належному розмірі, позивач звернувся до суду з позовом у цій справі.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив  з того, що позивач має право на отримання додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, у розмірі 20 100 гривень на місяць за період з вересня 2023 року по травень 2024 року, після перебування у розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_1 понад два місяці, у зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до висновку   про протиправність бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу додаткової грошової винагороди у розмірі 20 100 гривень щомісяця за період з вересня 2023 року по травень 2024 року.
Відмовляючи в задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що позовні вимоги про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду в розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, задоволенню не підлягають, адже відповідно до розрахунку грошового забезпечення за 2023 рік,  картки особового рахунку та виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 , останньому у зв`язку з лікуванням нараховано додаткову винагороду згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168  в загальному розмірі 230 000 грн (лікування по пораненню) та яку виплачено протягом липня-грудня 2023 року.
Окрім того, судом першої інстанції констатовано, що позивачем до матеріалів справи не надано доказів перебування у службовому відрядженні за кордоном у спірні періоди, натомість відповідач заперечує направлення позивача у службові відрядження, які передбачають виплату добових відповідно до приписів Інструкції №105, а тому протиправної бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу добових витрат за час перебування у відрядженні не встановлено, у зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення  відповідної частини позовних вимог.
Колегія суддів з приведеними висновками суду першої інстанції частково не погоджується, виходячи з наступного.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Виходячи з меж апеляційного перегляду  рішення суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції  досліджуються спірні правовідносини, які виникли з приводу не нарахування та не виплати позивачу, зокрема:
- додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, яка передбачена пунктами 12 та 13 розділу XXXIV Порядку №260;
- додаткової грошової винагороди у розмірі 20 100 гривень щомісяця за період з вересня 2023 року по травень 2024 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168;
- добових витрат за час перебування військовослужбовця у відрядженні у розмірі 193 009 грн.
Стосовно іншої частини вимог позову ОСОБА_1 в апеляційних скаргах відсутні доводи, у зв`язку з чим в цій частині рішення суду першої інстанції не переглядається. 
Відтак, щодо вимог позову ОСОБА_1 про не нарахування та не виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, яка передбачена пунктами 12 та 13 розділу XXXIV Порядку №260, колегія суддів приводить наступне. 
Так, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі – Закон № 2232-ХІІ, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі – Закон № 2011-XIІ). Зокрема, вказаний Закон визначає порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. 
Абзацом 1 частини першої статті 9 Закону № 2011-XIІ передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно із частиною другою статті  9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять:
- посадовий оклад, оклад за військовим званням;
- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);
- одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.  Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (частина четверта статті 9 Закону №2011-ХІІ).
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 №704 (далі - Постанова №704) установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Згідно із пунктом 8 Постанови №704 умови грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються цією постановою та іншими актами Кабінету Міністрів України.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні постановлено ввести воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Указами Президента України  строк дії воєнного часу продовжувався, який діє і на  час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
Одночасно, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 "Про введення воєнного стану в Україні" та №69 "Про загальну мобілізацію", Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 прийнята постанова №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі по тексту – Постанова №168), якою було запроваджено виплату додаткової винагороди у розмірі 30 000,00 грн та до 100 000,00 грн.
Пунктом 5 зазначеної постанови передбачено, що вона набирає чинності з моменту опублікування, застосовується з 24.02.2022.
Надалі до Постанови № 168 неодноразово вносилися зміни, зокрема постановами Кабінету Міністрів України № 836 від 09.08.2023 та № 1001 від 15.09.2023.
Так,  відповідно до приписів пункту  1-1  Постанови №168 (який в частині виплати додаткової винагороди підлягав застосуванню з 1 червня 2023 року) визначено, що  на період воєнного стану, зокрема, військовослужбовцям Збройних Сил, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Згідно з пунктом 1-2 Постанови №168 (який в частині виплати додаткової винагороди підлягав застосуванню з 1 червня 2023 року) передбачено, що виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Нарахування та сплата податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів здійснюється у порядку, визначеному законодавством як для грошового забезпечення.
Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень до таких наказів включаються особи, зазначені у пунктах 1 та 1-1, у тому числі такі, які, зокрема, у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Окрім того, відповідно до статті 8 Закону України від 06 грудня 1991 року №1934-XII «Про Збройні Сили України» (далі – Закон №1934-XII) Міністр оборони України здійснює військово-політичне та адміністративне керівництво Збройними Силами України, а також інші повноваження, передбачені законодавством, в тому числі визначає порядок виплати грошового забезпечення (абзац другий частини четвертої статті 9 Закону №2011-XII).
Наказом Міністра оборони України від 25 січня 2023 року №44 (який застосовується з 01 лютого 2023 року), внесено зміни до Порядку №260, доповнивши його новим розділом XXXIV «Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану».
Згідно з пунктом 10 розділу XXXIV Порядку №260 (тут і далі в редакції, яка діяла в період з 17.06.2023 по 23.08.2023) передбачено, що у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000  гривень також включаються військовослужбовці, які, зокрема, у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних),- з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.
Пунктами 11 та 12 розділу XXXIV Порядку №260 визначено, що підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000  гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), форму якої визначено додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за № 1109/15800, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини.
Така довідка видається відповідно до наказу командира військової частини про отримання поранення (травми, контузії, каліцтва) військовослужбовцем.
Керівниками військово-лікарських (лікарсько-експертних) комісій закладів охорони здоров`я в системі Міністерства оборони України під час надання рекомендацій про потребу у відпустці за станом здоров`я військовослужбовцям, які одержали поранення (травму, контузію, каліцтво) під час захисту Батьківщини, після закінчення стаціонарного лікування у військовому (цивільному) лікарняному закладі (у тому числі закордонному) одночасно надаються медичні висновки про ступінь важкості поранення для прийняття рішення командирами військових частин цих військовослужбовців щодо надання їм відпустки для лікування після тяжкого поранення та виплати винагороди у розмірі 100 000 гривень за час цієї відпустки.
З аналізу приведених вище положень Постанови №168 та Порядку №260 встановлено, що виплата збільшеного розміру додаткової грошової винагороди здійснюється  у випадку, коли військовослужбовці у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії. Тобто така виплата обумовлена перебуванням пораненого військовослужбовця як на стаціонарному лікуванні, так і у відпустці для лікування після тяжкого поранення.
Досліджуючи фактичні обставини у справі колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 перебував на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_1 з 15.11.2022 (а.с. 21 том 1) по 06.06.2024 (а.с. 35 том 11).
В період з 07.06.2023 по 17.06.2023, ОСОБА_1 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації в районі населеного пункту Оріхів, Пологівського району, Запорізької області, що підтверджено довідкою про безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, виданою Військовою частиною НОМЕР_1 від 04.12.2023 за № 4699/1390/48. Вказана довідка містить відомості про документи (накази, бойові розпорядження), на підставі яких вона видана  (а.с. 19 том 1).
17 червня 2023 року ОСОБА_1 отримав поранення за безпосередньої участі у бойових діях під час захисту Батьківщини, про що свідчать дані з довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва)  № 236 від 18.06.2023 (а.с. 18 том 1).
У зв`язку з отриманим поранення, в період з 17.06.2023 по 23.08.2023 позивач перебував  на стаціонарному лікуванні в різних медичних закладах, а саме:
-          з 17.06.2023 по 20.06.2023 у КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР, що підтверджено випискою із медичної картки стаціонарного хворого №8792 (а.с. 23 том 1); 
-          з 20.06.2023 по 22.06.2023 у МКЛ-16 м.Дніпро, що підтверджено випискою із медичної картки стаціонарного хворого №10169 (а.с. 24-25 том 1);  
-          з 23.06.2023 по 27.06.2023 у Військово-медичному клінічному центрі  Західного регіону, що підтверджено епікризом перевідним в інший лікувальний заклад із медичної картки стаціонарного хворого №8306 (а.с. 26-27 том 1);  
-          з 27.06.2023 по 23.08.2023 у ОКНП «Чернівецька лікарня швидкої медичної допомоги», що підтверджено випискою із медичної картки стаціонарного хворого №9560 (а.с. 28-29 том 1). 
Згідно з довідкою військово-лікарської комісії ОКНП «Чернівецька лікарня швидкої медичної допомоги» №94/1 від 23.08.2023 (а.с. 31 том 1) отримане 17.06.2023 ОСОБА_1 поранення  за безпосередньої участі у бойових діях під час захисту Батьківщини, травма, так, пов`язана із захистом Батьківщини, ступінь важкості травми – важкий. 
Виходячи з приведеного вище, колегія суддів вважає, що перебування позивача на стаціонарному лікуванні в різних медичних закладах в період з 17.06.2023 по 23.08.2023 у зв`язку з пораненням, яке отримане  за безпосередньої участі у бойових діях під час захисту Батьківщини, давало останньому право на отримання  додаткової винагороди в розмірі 100 000  гривень.
З додаткових пояснень відповідача від 05.05.2025 колегією суддів встановлено, що  виходячи із терміну перебування позивача на стаціонарному лікуванню  йому належало до виплати додаткова винагорода із розрахунку 100 000  гривень в наступних розмірах:
-          за червень 2023 року, тобто за період з 17.06.2023 по 30.06.2023 (13 днів) 43 333,33 гривень (100 000 /30*13);
-          за липень 2023 року, тобто за період з 01.07.2023 по 31.07.2023 (31 день) 100 000 гривень (100 000 /31*31);
-          за серпень 2023 року, тобто за період з 01.08.2023 по 23.08.2023 (23 дні) 74 193,55 гривень (100 000 /31*23).
Відтак, загальна сума збільшеної додаткової винагороди за період перебування позивача на стаціонарному лікуванні з 17.06.2023 по 23.08.2023 складає 217 526,88 гривень.
Разом з тис, як вбачається із картки особового рахунку військовослужбовця №874 за 2024 рік (а.с. 80-81 том 1) позивачу у зв`язку з пораненням нараховано додаткову винагороду згідно з Постановою № 168 в загальному розмірі 230 000,00 грн (у липні 2023 року – 30 000,00 грн, у вересні 2023 року – 100 000,00 грн, у грудні 2023 року – 100 000,00 грн).
Таким чином з приведеного вище вбачається, що за період стаціонарного лікування  з 17.06.2023 по 23.08.2023 позивачу виплачено ввесь розмір додаткової винагороди передбаченої Постановою № 168.
Зауважень щодо виплати вказаних сум позивачем не наведено.
З приводу тверджень апеляційної скарги  позивача про те, що останньому не було нараховано та виплачено збільшений розмір додаткової винагороди 100 000 грн за період перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення, колегія суддів наводить наступне.
Як вбачається з довідки військово-лікарської комісії ОКНП «Чернівецька лікарня швидкої медичної допомоги» №94/1 від 23.08.2023 (а.с. 30 том 1) та постанови госпітальної військово-лікарської комісії  в ОКНП «Чернівецька лікарня швидкої медичної допомоги» №94/1 від 23.08.2023 (а.с. 31 том 1), отримане 17.06.2023 ОСОБА_1 поранення,  пов`язане із захистом Батьківщини та за ступеню тяжкості віднесено до тяжкого. Водночас вказані документи містять посилання на те, що ОСОБА_1 потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів. 
Матеріали справи не містили доказів того, що після 23.08.2023 позивачу надавалась відпустка для лікування після тяжкого поранення.
Досліджуючи питання перебування  позивача у відпустці для лікування після тяжкого поранення, колегією суддів на підставі ухвали  від 14 квітня 2025 року витребувано з Військової частини НОМЕР_1 додаткові пояснення з приводу того, зокрема:  чи були розглянуті командиром Військової частини НОМЕР_1 довідка військово-лікарської комісії від 23.08.2023 №94/1 та постанова госпітальної ВЛК в ОКНП «Чернівецька лікарня швидкої медичної допомоги» від 23.08.2023 №94/1 відносно молодшого сержанта військової служби за мобілізацією ОСОБА_1 , якщо були, то які рішення на їх результатами було прийнято, а якщо ні – то навести обґрунтування відсутності такого рішення за результатами розгляду вказаних документів.
У відповідь на вказану ухвалу відповідачем надано додаткові пояснення від 05.05.2025 в яких зазначено, що позивач не звертався із рапортом про надання відпустки для лікування за висновком ВЛК після тяжкого поранення. До розташування підрозділу для оформлення відпустки не прибував. Висновок ВЛК про надання відпустки до Військової частини НОМЕР_1 не надходив, відповідно, відпускний квиток не оформлявся. За таких обставин, додаткова винагороди з розрахунку 100 000  гривень на місяць за час перебування у відпустках за висновком ВЛК для лікування після тяжкого поранення військовослужбовцю не нараховувалася.
Тобто виходячи з приведеного вище вбачається, що постанова госпітальної ВЛК в ОКНП «Чернівецька лікарня швидкої медичної допомоги» від 23.08.2023 №94/1 не надходила до Військової частини НОМЕР_1 , у зв`язку з чим відповідачем  відпустка позивачу не надавалась для лікування після тяжкого поранення.
Доводи апеляційної скарги позивача  про те, що відповідачем був навмисно не зареєстрований рапорт ОСОБА_1 про надання йому відпустки для лікування після тяжкого поранення, колегія суддів не приймає до уваги, адже  такі твердження позивача не знайшли  свого підтвердження  в матеріалах справи. 
В той же час, колегія суддів зауважує, що  рекомендація лікарів  щодо потреби  у відпустці не є достатньо для нарахування  винагороди у розмірі 100 000 гривень за час цієї відпустки.
За приписами пункту 12 розділу XXXIV Порядку №260 визначено, що  військовослужбовці, які за рекомендаціями лікарських комісій потребують відпустки за станом здоров`я, такі відпустки надаються саме за рішеннями командирів військових частин  цих військовослужбовців.
Отже з приведеного вбачається, що  лише рішення командира військової частини про надання військовослужбовцю відпустки за станом здоров`я лікування після тяжкого поранення, є підставою для отримання останнім  додаткової винагороди, визначеної Постановою №168.
Виходячи з приведеного вище, колегія суддів не знайшла підстав для задоволення  позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду в розмірі 100000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а відтак апеляційна скарга позивача у відповідній частині не підлягає задоволенню. 
Щодо вимог позову ОСОБА_1 про не нарахування та не виплату додаткової грошової винагороди у розмірі 20 100 гривень щомісяця за період з вересня 2023 року по травень 2024 року відповідно до Постанови № 168,  колегія суддів приводить наступне.
Відповідно до абзацу 5 пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану" (далі - Закон № 3161-IX), установлено, що в період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, протягом двох місяців з дня зарахування у розпорядження (без врахування часу перебування у відпустці та на лікуванні) виплачується грошове забезпечення (без урахування додаткової винагороди) за останньою займаною посадою у повному обсязі. Після перебування у розпорядженні понад два місяці і до закінчення перебування у розпорядженні таким військовослужбовцям щомісячно виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20 100  гривень на умовах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пункту  1 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3161-IX цей Закон набирає чинності з дня його опублікування, крім підпункту 1 пункту 1, підпунктів 2 і 3 пункту 3, підпункту 1 пункту 5 розділу I цього Закону та пунктів 2 і 3 цього розділу, які набирають чинності через 30 днів з дня опублікування цього Закону, та застосовується у частині виплати додаткової винагороди з першого числа місяця, в якому опублікований цей Закон.
Опубліковано Закон № 3161-IX  в газеті "Голос України" № 13 від 30.06.2023, а тому абзац 5 пункту 2 розділу II Закону № 3161-IX набрав чинності 31.07.2023 та застосовується з 01 червня 2023 року.
Відповідно до абзацу 7 пункту 1-1 Постанови  № 168 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 09.08.2023 № 836, яка відповідно до пункту 3 набирає чинності з дня опублікування та застосовується в частині виплати додаткової винагороди з 1 червня 2023 року) визначено, що:
"Військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, після перебування у розпорядженні понад два місяці (за які вони втратили право на отримання грошового забезпечення в повному обсязі за останніми займаними посадами) і до закінчення перебування у розпорядженні щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 20100 гривень."
Цей же абзац сьомий пункту 1-1 Постанови № 168, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 15.09.2023 № 1001, яка відповідно до пункту 2 набирає чинності з дня опублікування та застосовується в частині виплати додаткової винагороди з 1 червня 2023 року, викладений  в наступній редакції:
"Військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, протягом двох місяців з дня зарахування у розпорядження (без врахування часу перебування у відпустці та на лікуванні) виплачується грошове забезпечення (без урахування додаткової винагороди) за останньою займаною посадою у повному обсязі. Після перебування у розпорядженні понад два місяці і до закінчення перебування у розпорядженні таким військовослужбовцям щомісяця виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20100 гривень."
В той же час, відповідно до абзацу двадцять дев`ятого пункту 2 розділу XXXIV Порядку №260 (згідно  пункту 4 Наказу Міністерства оборони № 566 від 26.09.2023 застосовується з 01 червня 2023 року) (в даній редакції абзац  двадцять дев`ятий пункту 2 розділу XXXIV чинний у спірний період з вересня 2023 року по травень 2024 року) військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, протягом двох місяців з дня зарахування у розпорядження (без врахування часу перебування у відпустці та на лікуванні) виплачується грошове забезпечення (без урахування додаткової винагороди) за останньою займаною посадою в повному обсязі. Після перебування в розпорядженні понад два місяці і до дня закінчення перебування в розпорядженні таким військовослужбовцям щомісячно виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20 100 гривень (у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування в розпорядженні).
З аналізу приведених вище положень вбачається, що з 01.06.2023 виплата додаткової винагороди військовослужбовцям у розмірі 20 100 гривень (у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування в розпорядженні) можлива лише за одночасного виконання наступних чотирьох умов: 
1) військовослужбовець має отримати поранення (контузію, травму або каліцтву), пов`язане із захистом Батьківщини;
2) військовослужбовець має бути визнаним військово-лікарською комісією обмежено придатним до військової служби або непридатним до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців;
3) військовослужбовець має бути зарахованим у розпорядження відповідних командирів;
4) військовослужбовець має перебувати у розпорядженні понад два місяці.
Наявними в справі доказами підтверджено, що позивач отримав 17.06.2023 поранення, яке пов`язане із захистом Батьківщини та з 27.06.2023 позивача виведено  у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з довготривалим лікуванням (а.с. 20 том 1).
Згідно  довідки військово-лікарської комісії ОКНП «Чернівецька лікарня швидкої медичної допомоги» №94/1 від 23.08.2023 (а.с. 30 том 1) та постанови госпітальної військово-лікарської комісії  в ОКНП «Чернівецька лікарня швидкої медичної допомоги» №94/1 від 23.08.2023 (а.с. 31 том 1), отримане 17.06.2023 ОСОБА_1 поранення,  пов`язане із захистом Батьківщини та за ступеню тяжкості віднесено до тяжкого. 
Відповідно до  свідоцтва про хворобу від 27 листопада 2023 року № 9842 ОСОБА_1 на підставі статті 81 графи ІІ Розкладу хвороб визнаний непридатний до військової служби з переоглядом через 6 місяців (а.с. 32-33 том 1).
З картки особового рахунку військовослужбовця №874 за 2024 рік (а.с. 80-81 том 1) вбачається, що позивачу додаткова винагорода у розмірі 20100 гривень була нарахована і виплачена лише один раз, зокрема, за період з 01.05.2024 по 31.05.2024.
Доказів на підтвердження нарахування та виплати позивачу додаткової грошової винагороди у розмірі 20100 гривень відповідно до Постанови № 168 за період з вересня 2023 року по 30.04.2024 відповідачем до суду не надано, а також в ході апеляційного перегляду справи не заперечувалось відсутність нарахування такої виплати позивачу.
Отже, колегія суддів вважає безпідставними висновки суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу додаткової грошової винагороди у розмірі 20100 гривень за травень 2024 року відповідно до Постанови № 168 та зобов`язання відповідача нарахувати й виплатити позивачу таку винагороду за травень 2024 року.
Між тим, слушними є зауваження відповідача про те, що у відповідності до приписів абзацу 3 пункту 1 розділу XXVIII Порядку №260 час перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, тимчасового виконання обов`язків (але не більше ніж два місяці) за вакантною посадою, перебування під вартою (цілодобовим домашнім арештом) виключається із загального періоду перебування в розпорядженні.
Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 178 від 27.06.2023 молодшого сержанта ОСОБА_1  виведено в розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з довготривалим лікуванням.
При цьому,  в період з 17.06.2023 по 23.08.2023 позивач перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджено матеріалами справи. Оскільки, виходячи з приписів абзацу 3 пункту 1 розділу XXVIII Порядку №260 відповідний період не включається у загальний період перебування в розпорядженні, а тому позивач набув право на отримання винагороди починаючи з 24.10.2023 (після перебування у розпорядженні понад два місяці, за виключенням періоду   стаціонарного лікування), а не з 27.08.2024 (після перебування у розпорядженні понад два місяці).
Таким чином, колегія суддів вважає, що у позивача одночасно наявні усі чотири умови для виплати додаткової винагороди у розмірі 20 100 гривень (у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування в розпорядженні), починаючи з 24.10.2023 (після перебування у розпорядженні понад два місяці, за виключенням періоду стаціонарного лікування).
З урахування викладеного вище, судова колегія вважає безпідставними висновки суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу додаткової грошової винагороди у розмірі 20100 гривень за період з вересня 2023 року по 23.10.2023 включно відповідно до Постанови № 168 та зобов`язання відповідача нарахувати й виплатити позивачу таку винагороду за період з вересня 2023 року по 23.10.2023 включно.
Водночас, колегія суддів зазначає, що приведені вище положення законодавства не передбачають особистого звернення військовослужбовця із рапортом про нарахування додаткової винагороди у розмірі 20 100 гривень, право на яке військовослужбовець набуває виходячи із наявності чотирьох обов`язкових умов  визначених законом та постановою КМУ, у зв`язку з чим  є безпідставним твердження відповідача про необхідність подання позивачем рапорту для виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168.
Окрім того, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що  позивач прибув  до дислокації  у місті Звягель Житомирської області  лише 29.12.2023, а тому лише через 2 місяці після прибуття до Військової частини з лікування саме з 29.02.2024 міг ініціювати  питання про виплату йому  додаткової винагороди з розрахунку 20 100 гривень, колегія суддів вважає безпідставними, адже норми Закону № 3161-IX, Постанови №168 та Порядку №260 не пов`язують набуття військовослужбовцем права на отримання  додаткової винагороди у розмірі  20 100 гривень  із прибуттям до місця дислокації чи  з необхідністю ініціювання такого питання перед керівництвом військової частини самим військовослужбовцем.  
Між тим, колегія суддів звертає увагу, що військово-лікарською комісією 27.11.2023 визнано позивача непридатним до військової служби з переглядом через 6 місяців, у зв`язку з наявністю поранення, яке позивач отримав саме 17.06.2023 та яке пов`язане із захистом Батьківщини.
Як наслідок, вірним є висновок суду першої інстанції, що позивач, перебуваючи у розпорядженні відповідного командира, будучи визнаним 27.11.2023 непридатним до військової служби з переглядом через 6 місяців, набув права на отримання додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168 у розмірі 20 100  гривень  у період з 24 жовтня 2023 року по 30 квітня 2024 року включно.
Щодо вимог позову ОСОБА_1 про не нарахування та не виплату добових витрат за час перебування військовослужбовця у відрядженні у розмірі 193 009 грн, колегія суддів приводить наступне.
Так, наказом Міністерства оборони України від 20.02.2017 за № 105, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16 березня 2017 року за № 364/30232, затверджено Інструкцію про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України (далі - Інструкція № 105), яка визначає особливості направлення військовослужбовців Збройних Сил України у відрядження в межах України та механізм відшкодування витрат на відрядження.
Пунктом 2 Інструкції № 105 визначено, що відрядження - це направлення військовослужбовців Збройних Сил України (далі - військовослужбовці) за наказом командира (начальника, керівника) на певний строк в інший населений пункт для виконання службових завдань поза місцем постійної (тимчасової) дислокації військової частини (підрозділу).
Положеннями пункту 3 Інструкції № 105  визначено, що рішення про направлення військовослужбовців у відрядження (за наявності бюджетних асигнувань) та відшкодування витрат на відрядження приймають, зокрема, у військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях – командир (начальник, керівник) військової частини (військового навчального закладу, військового підрозділу вищого навчального закладу, установи, організації).
Рішення про направлення військовослужбовців у відрядження оформляється відповідним наказом, в якому зазначаються: пункт призначення; найменування військової частини (установи, організації), куди відряджається військовослужбовець; строк та терміни відрядження; мета відрядження.
На підставі наказу про направлення у відрядження військовослужбовцям оформлюється у встановленому порядку посвідчення про відрядження.
Абзац 1 пункту 10 Інструкції № 105 визначає, що окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв`язку з таким відрядженням).
Відповідно до пункту 11 Інструкції №105 за кожний день (включаючи день вибуття та день прибуття) перебування військовослужбовця (крім військовослужбовців строкової служби) у відрядженні в межах України, враховуючи вихідні, святкові й неробочі дні та час перебування в дорозі (разом з вимушеними зупинками), йому виплачуються добові в межах сум, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98.
Час перебування в дорозі, за який провадиться виплата добових під час відрядження, визначається за діючим розкладом руху залізничного, водного та повітряного транспорту, враховуючи час затримки відрядженого в дорозі з причин, які від нього не залежать, і час на пересадки.
Причинами затримки військовослужбовця у відрядженні понад строки, зазначені в посвідченні про відрядження, є хвороба, що позбавила його можливості своєчасно повернутися з відрядження, стихійне лихо, інші надзвичайні ситуації. Причини затримки повинні підтверджуватися відповідними документами.
Визначення кількості днів відрядження для виплати добових проводиться з урахуванням дня вибуття у відрядження й дня прибуття до місця проходження служби, що зараховуються як два дні.
При відрядженні військовослужбовця строком на один день або в таку місцевість, звідки військовослужбовець має змогу щодня повертатися до місця постійного проживання, добові відшкодовуються як за повну добу.
Сума добових визначається із урахуванням наказу про відрядження та відповідних первинних документів.
За відсутності наказу про відрядження добові витрати не виплачуються.
За пунктом 20 Інструкції №105 виплата добових та відшкодування витрат на найм житлового приміщення здійснюються за наявності на посвідченні про відрядження засвідчених печаткою відміток про дати прибуття військовослужбовця в пункт (пункти) відрядження та вибуття з нього (з них).
Відмітки засвідчуються підписом та гербовою печаткою, зокрема, у військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях командира (начальника, керівника) військової частини (військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, установи, організації) або його заступника.
Відповідно до абзацом десятим пункту 24 Інструкції №105 виплата добових військовослужбовцям не здійснюється за дні, коли вони (у передбачених законодавством випадках) забезпечуються триразовим харчуванням за рахунок держави, а також за період, коли відрядженому здійснюються польові виплати (морське грошове забезпечення).
З аналізу приведених положень Інструкції №105  вбачається, що  відрядження військовослужбовця, в тому числі, за кордон, оформлюється відповідним наказом із видачою  посвідчення про відрядження. Тобто  документальними підтвердженнями перебування військовослужбовця у відрядженні є наказ про направлення у таке відрядження та посвідчення про відрядження.
Як встановлено колегією суддів зі змісту позовної заяви  та апеляційної скарги позивача, позивач стверджує, що у періоди з 15.10.2022 по 20.11.2022 та з 03.02.2023 по 15.03.2023 він перебував у службовому відрядженні за кордоном, а саме у Словаччині та Німеччині відповідно. Оскільки позивачу не було компенсовано добові витрати за перебування відрядженнях, позивач  просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу добові витрати за час перебування військовослужбовця у відрядженні у розмірі 193 009  грн.
Досліджуючи питання документального підтвердження  перебування позивача у періоди з 15.10.2022 по 20.11.2022 та з 03.02.2023 по 15.03.2023 у службовому відрядженні за кордоном, а саме у Словаччині та Німеччині відповідно, колегією суддів ухвалою  від 14 квітня 2025 року витребувано з Військової частини НОМЕР_1 додаткові пояснення з приводу того, зокрема:  чи перебував в період часу з 15.10.2022 по 20.11.2022 та з 03.02.2023 по 15.03.2023 ОСОБА_1 у службовому відрядження за кордоном, а саме Словаччина та Німеччина відповідно, якщо так – надати копії відповідних документів про направлення позивача у службове відрядження та обрахунок добових витрат, обґрунтувавши чому саме такі витрати позивача не були погашені. А у випадку якщо ОСОБА_1 не перебував з 15.10.2022 по 20.11.2022 та з 03.02.2023 по 15.03.2023 у службовому відрядження за кордоном, вказати де проходив військову службу ОСОБА_1 у вказаний період часу та які службові обов`язки виконував, на підтвердження чого надати відповідні документи.
У відповідь на вказану ухвалу Військовою частиною НОМЕР_1 повідомлено, зокрема, що на виконання ухвали суду було перевірено документацію фінансово-економічної служби, служби діловодства, служби персоналу військової частини НОМЕР_1 за 2022-2023 роки з метою пошуку документів, які у відповідності з Інструкцією  №105  підтвердили б перебування позивача у службовому відрядженні за кордоном чи у будь-яких інших відрядженнях, що передбачають виплату добових, у відповідності до вимог Інструкції №105. За результатами пошуків не було виявлено посвідчень про відрядження на ім`я ОСОБА_1 з відмітками про перебування у відрядженнях у запитуваних судом періодах. Оскільки відомостей про фактичне перебування ОСОБА_1 у відрядженнях за кордоном у розпорядження військової частини НОМЕР_1 не було, питання відшкодування добових витрат військовою частиною НОМЕР_1 не розглядалося.
Слід зазначити, що позивачем також не було подано будь-якого документального підтвердження його перебування у період з 15.10.2022 по 20.11.2022 та з 03.02.2023 по 15.03.2023 у службовому відрядження за кордоном.
При цьому, доводи позивача, які викладено у додаткових поясненнях від 05.05.2025, з посиланням на заяву ОСОБА_2 про надання згоди на використання даних та  копія паспорта  громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_2 , колегія суддів вважає такими, що не стосуються обставин даної справи та не доводять обставини перебування ОСОБА_1 у період з 15.10.2022 по 20.11.2022 та з 03.02.2023 по 15.03.2023 у службовому відрядження за кордоном, а саме у Словаччині та Німеччині відповідно. 
В той же час, у додаткових поясненнях від 05.05.2025 позивачем не заперечується відсутність у нього  паспорта громадянина України для виїзду за кордон, а відтак навіть доказу перетинання державного кордону України у відповідні  періоди позивач не містить. 
Таким чином з приведеного вище вбачається, що  обставина перебування ОСОБА_1 у період з 15.10.2022 по 20.11.2022 та з 03.02.2023 по 15.03.2023 у службовому відрядження за кордоном, а саме у Словаччині та Німеччині відповідно, не знайшла свого підтвердження в ході розгляду справи. 
З огляду на відсутність підтвердження перебування позивача у  службовому відрядження за кордоном, колегія суддів не проводить аналіз правильності наданого позивачем розрахунку добових витрат. 
Таким чином, виходячи з приведеного вище та з огляду на заявлені вимоги позову,  колегія суддів не знаходить підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про нарахування та виплату добових витрати за час перебування у відрядженні у розмірі 193 009 грн, оскільки відсутні будь-які докази перебування позивача у період з 15.10.2022 по 20.11.2022 та з 03.02.2023 по 15.03.2023 у службовому відрядження за кордоном, а саме у Словаччині та Німеччині відповідно, а відтак немає підставі для нарахування добових витрати, як визначено у Інструкції № 105.
У зв`язку з викладеним, вимоги апеляційної скарги позивача у відповідній частині також не підлягають задоволенню. 
Інші доводи на, які посилалися заявники апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Колегія суддів також зауважує, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 24.01.2020 (справа № 420/2921/19).
Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, не вбачається необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.
Згідно частини першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Пунктом 2 частини першої статті 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно із частинами першою, другою статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Підсумовуючи приведене вище, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу позивача на рішення суду першої інстанції слід залишити без задоволення, а апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, із  скасуванням рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 року у справі №520/23457/24 в частині задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу додаткової грошової винагороди у розмірі 20100 гривень щомісяця за період з вересня 2023 року по 23.10.2023 включно та за травень 2024 року відповідно до Постанови № 168 та зобов`язання відповідача нарахувати й виплатити позивачу таку винагороду за вказаний період, із прийняттям нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 . 
Що стосується додаткового рішення у даній справі, то колегія суддів зазначає наступне.
Так, додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2024 року у справі №520/23457/24 задоволено заяву представника позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу по адміністративній справі №520/23451/24.
Доповнено резолютивну частину рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 року по справі №520/23451/24 абзацом наступного змісту:
"Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 3000 (три тисячі) грн. 00 коп. у відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу.
В задоволенні іншої частини вимог заяви - відмовлено.
Позивач, не погодившись з приведеним додатковим рішенням  щодо частково задоволення вимог заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, подав апеляційну скаргу, в якій  просив суд апеляційної інстанції скасувати додаткове рішення  про стягнення на користь позивача 3 000,00 грн в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу та прийняти нове рішення, яким  вимоги заяви задовольнити повністю та стягнути на користь позивача 30 000,00 грн в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу. 
Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказав на те, що суд першої інстанції  застосував зменшення  розміру  судових витрат на професійну правничу допомогу без відповідного на те заперечення зі сторони відповідача, що узгоджується з висновками Верховного Суду, які приведено   у постанові від 23.04.2019 у справі №826/9047/16.
Окрім того, відповідач не погодившись із додатковим рішенням в частині задоволення вимог заяви позивача про  стягнення витрат на професійну правничу допомогу, подав апеляційну скаргу, в якій  просив суд апеляційної інстанції скасувати додаткове рішення, з огляду на те, що  проведення консультацій правового характеру, надання інформації щодо характеру спору та порядку розгляду відповідної категорії справ, підготовка та надсилання адвокатського запиту, вивчення наданих Клієнтом  документів, судової практики, нормативно-законодавчої бази, що покладається в основу захисту прав та інтересів позивача  - не стосуються витрат професійну правничу допомогу  в межах судової справи №520/23451/24. 
Колегія суддів, вивчивши обставини справи, перевіривши додаткове рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційних скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_1 та адвокатом Непомнющою Олександрою В`ячеславівною був укладений договір про надання правничої допомоги №14/06 від 14.06.2024 (а.с. 10-12, 142-144 том 1), за умовами якого Адвокат бере на себе зобов`язання надавати правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором, а Клієнт зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки, обумовлені Сторонами.
Відповідно до положень додатку 1 від 10.08.2024 до договору про надання правничої допомоги № 14/06 від 14.06.2024 (а.с. 145 том 1), сторони погодили наступне: «1.1. За послуги передбачені п. 1.2 Договору, а саме: проведення консультації, аналіз правової ситуації, вивчення нормативно законодавчої бази, збір доказів для написання позовної заяви, підготовка та направлення адвокатських запитів, претензій, підготовка позовної заяви із відповідними додатками, підготовка відповіді на відзив, підготовка заяви про стягнення понесених судових витрат позивача на професійну правничу допомогу, Клієнт зобов`язаний сплатити Адвокату винагороду (гонорар), розмір якої (го) визначений в сумі – 30 000 (тридцять тисяч), що оплачується за надані послуги, зміст яких відображається у відповідному Розрахунку та Акті приймання-передавання робіт (послуг), що надається Клієнту Адвокатом. Фактичний розрахунок (платіж) за роботу, яка є предметом Договору, проводиться в період часу - не пізніше 90 календарних днів з моменту прийняття рішення судом відповідної інстанції, в якій здійснюється представництво. 
1.2. Встановити попередню оплату послуг у сумі 13 000  грн. з врахуванням розміру зазначеного п.1.1. цього Додатку».
Розрахунком витрат на правничу допомогу до Договору про надання правничої допомоги від 21.11.2024 (а.с.147 том 1), визначено перелік виконаної роботи та те, що надана правнича допомога складає у розмірі 30 000 грн., а саме:
1) проведення консультацій з Клієнтом (позивачем у спорі) правового характеру, надання інформації щодо характеру спору та порядку розгляду відповідної категорії справ, в тому числі підготовка та надсилання адвокатського запиту до Військової частини НОМЕР_1 претензій до Військової частини НОМЕР_1 та Командування сухопутних військ ЗСУ - 5 000,00 грн.;
2) вивчення наданих Клієнтом документів, судової практики, нормативно - законодавчої бази, що покладається в основу захисту прав та інтересів Клієнта - 4 500,00 грн.;
3) підготовка тексту позовної заяви та відповідних додатків (з копіюванням та технічним оформленням документів) - 12 000,00 грн.;
4) підготовка відповіді на відзив поданого від Військової частини НОМЕР_1 - 5 000,00 грн.;
5) підготовка заяви про стягнення понесених судових витрат позивача на професійну правничу допомогу з додатками, направлення заяви з додатками відповідачу - 3 500,00 грн.
Також, сторони договору 21.11.2024 підписали Акт приймання-передавання робіт (послуг) правничої (правової) допомоги за додатком 1 від 10.08.2024 до договору про надання правничої допомоги № 14/06 від 14.06.2024 (а.с. 146 том 1).
Адвокатом Непомнющою О.В. виставлено рахунок-фактуру від 21.11.2024 на суму 17 000  грн (а.с. 148 том 1).
Задовольнивши частково заяву представника позивача про стягнення понесених судових витрат позивача на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції  виходив зі конкретних обставин  справи, суті виконаних послуг в рамках договору про правову допомогу, кількість задоволених позовних вимог,  та прийшов до висновку, що заявлена до відшкодування сума витрат на оплату послуг з професійної правничої допомоги 26 500,00 грн. (30000,00 грн. - 3500,00 грн. за подачу заяви про відшкодування понесених витрат на правничу допомогу = 26 500,00 грн.) є надмірною. Відтак, з урахуванням принципу справедливості і незначної складності справи, обсягу опрацьованого адвокатом матеріалу, а також зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції   присудив на користь позивача понесені ним витрати на правову допомогу у сумі 3 000,00 грн
Розглянувши доводи апеляційних скарг позивача та відповідача на додаткове рішення суду  першої інстанції, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно  до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Крім того, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частина третя статті 132 КАС України).
Частинами першою-п`ятою статті 134 КАС України обумовлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Загальний порядок розподілу судових витрат урегульовано статтею 139 КАС України, частинами першою якої встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".
Відповідно до ст. 30 цього Закону, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом.
Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Приписи частини дев`ятої статті  139 КАС України містять критерії розподілу судових витрат, які суд повинен врахувати при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат.
Так, пунктами 1, 2, 4 частини дев`ятої статті  139 КАС України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін; стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України", заява №19336/04, п. 269).
Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача було заявлено до суду першої інстанції заяву  про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу в сумі 30 000,00 грн (а.с.137-139 том 1).
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу зі сторони позивача   було подано наступні документи:  договір про надання правничої допомоги №14/06 від 14.06.2024 (а.с. 10-12, 142-144 том 1); додаток 1 від 10.08.2024 до договору про надання правничої допомоги № 14/06 від 14.06.2024 (а.с. 145 том 1); рахунок-фактуру від 21.11.2024 на суму 17 000  грн (а.с. 148 том 1); акт приймання-передавання робіт (послуг) правничої (правової) допомоги за додатком 1 від 10.08.2024 до договору про надання правничої допомоги № 14/06 від 14.06.2024 (а.с. 146 том 1).
За умовами договору  про надання правничої допомоги №14/06 від 14.06.2024 (а.с. 10-12, 142-144 том 1) Адвокат бере на себе зобов`язання надавати правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором, а Клієнт зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки, обумовлені Сторонами.
Відповідно до положень додатку 1 від 10.08.2024 до договору про надання правничої допомоги № 14/06 від 14.06.2024 (а.с. 145 том 1), сторони погодили, що:
«1.1. За послуги передбачені п. 1.2 Договору, а саме: проведення консультації, аналіз правової ситуації, вивчення нормативно законодавчої бази, збір доказів для написання позовної заяви, підготовка та направлення адвокатських запитів, претензій, підготовка позовної заяви із відповідними додатками, підготовка відповіді на відзив, підготовка заяви про стягнення понесених судових витрат позивача на професійну правничу допомогу, Клієнт зобов`язаний сплатити Адвокату винагороду (гонорар), розмір якої (го) визначений в сумі – 30 000 (тридцять тисяч), що оплачується за надані послуги, зміст яких відображається у відповідному Розрахунку та Акті приймання-передавання робіт (послуг), що надається Клієнту Адвокатом. Фактичний розрахунок (платіж) за роботу, яка є предметом Договору, проводиться в період часу - не пізніше 90 календарних днів з моменту прийняття рішення судом відповідної інстанції, в якій здійснюється представництво. 
1.2. Встановити попередню оплату послуг у сумі 13 000 грн. з врахуванням розміру зазначеного п.1.1. цього Додатку.».
Розрахунком витрат на правничу допомогу до Договору про надання правничої допомоги від 21.11.2024, визначено перелік виконаної роботи та те, що надана правнича допомога складає у розмірі 30 000 грн, а саме:
1) проведення консультацій з Клієнтом (позивачем у спорі) правового характеру, надання інформації щодо характеру спору та порядку розгляду відповідної категорії справ, в тому числі підготовка та надсилання адвокатського запиту до Військової частини НОМЕР_1 претензій до Військової частини НОМЕР_1 та Командування сухопутних військ ЗСУ - 5 000,00 грн.;
2) вивчення наданих Клієнтом документів, судової практики, нормативно - законодавчої бази, що покладається в основу захисту прав та інтересів Клієнта - 4 500,00 грн.;
3) підготовка тексту позовної заяви та відповідних додатків (з копіюванням та технічним оформленням документів) - 12 000,00 грн.;
4) підготовка відповіді на відзив поданого від Військової частини НОМЕР_1 - 5 000,00 грн.;
5) підготовка заяви про стягнення понесених судових витрат позивача на професійну правничу допомогу з додатками, направлення заяви з додатками відповідачу - 3 500,00 грн.
Також, сторони договору 21.11.2024 підписали Акт приймання-передавання робіт (послуг) правничої (правової) допомоги за додатком 1 від 10.08.2024 до договору про надання правничої допомоги № 14/06 від 14.06.2024 та адвокатом Непомнющою О.В. виставлено рахунок-фактуру від 21.11.2024 на суму 17 000 грн.
З посиланням на приведені вище докази, представник позивача наполягає на тому, що  у даній справ позивачем  понесені витрати на професійну правничу допомогу у сумі 30 000,00 гривень.
В той же час, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що підготовка заяви про стягнення понесених судових витрат позивача на професійну правничу допомогу з додатками, направлення заяви з додатками відповідачу (за що була встановлена плата 3 500,00 грн), не може вважатися та не розглядається як надання правової (правничої) допомоги в рамках розгляду даної справи.
Також колегія суддів зауважує, що, дійсно, заявлені  первинно в позовній заяві вимоги були задоволені частково (зокрема, із шести вимог, задоволено лише одна, і то частково), що підтверджено судом апеляційної інстанції  при перегляді  рішення по суті. 
Тобто виходячи із конкретних обставин  справи, суті виконаних послуг в рамках договору про правову допомогу,  кількості задоволених позовних вимог, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що  заявлена до відшкодування сума витрат на оплату послуг з професійної правничої допомоги 26 500,00 грн (30000,00 грн - 3500,00 грн. за подачу заяви про відшкодування понесених витрат на правничу допомогу = 26 500,00 грн) є надмірною.
Колегія суддів  також вважає, що оцінені сторонами договору про правничу допомогу послуги на суму 26 500,00  гривень, є необґрунтованим, не розумними та несправедливими  з огляду на предмет спору та з урахуванням  того, що із шести заявлених вимог було задоволено лише одну,  а також беручи до уваги, що розгляд  справи  проведено в порядку спрощеного позовного провадження.  
Доводи апеляційної скарги позивача про неправильність  висновків  суду першої інстанції з приводу зменшення судом першої інстанції суми витрати на правничу допомогу, з огляду на відсутність  заперечень зі сторони відповідача щодо розміру заявлених витрат на правничу допомогу,  колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на наступне.
Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі “Баришевський проти України”, від 10.12.2009 у справі “Гімайдуліна і інших проти України”, від 12.10.2006 у справі “Двойних проти України”, від 30.03.2004 у справі “Меріт проти України” заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
У справі “East/West Alliance Limited” проти України” Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі “Ботацці проти Італії” (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).
У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі “Іатрідіс проти Греції” (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).
Тобто, питання розподілу судових витрат віднесено до повноважень суду за результатами розгляду справи та є дискреційними повноваженнями.
Позиція Верховного Суду в постанові від 02.09.2020 у справі №826/4959/16 полягає в тому, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися у тому числі через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
За висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 25.05.2021 у справі №640/2076/19, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності,  необхідності), а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Згідно частин шостої та сьомої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону та статей 134, 139 КАС України дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Отже, у розумінні наведених положень КАС України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе на підставі клопотання іншої сторони у разі, якщо вона вважає, що не було дотримано вимоги стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.
Аналогічна позиція приведена в постанові Верховного Суду  від 10 жовтня 2023 року у справі №420/7616/20.
В той же час, у відповідності до висновків Верховного Суду, які приведено у постанові  від 25 липня 2023 року у справі №340/4492/22, наявність/відсутність з боку іншої сторони заперечень проти відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має значення виключно для вирішення питання про співмірність заявлених до відшкодування судових витрат на правову допомогу як це передбачено частиною сьомою статті 134 КАС України, однак, не впливає на обов`язок суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу застосовувати вимоги частин першої-четвертої статті 134 КАС України і перевіряти заявлені витрати на відповідність іншим, окрім співмірності, критеріям. 
Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 23.04.2019 у справі № 826/9047/16, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Виходячи з приведеного вище, колегія суддів вважає  безпідставними доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом першої  інстанції  протиправно вирішено питання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, адже  така заява має бути лише щодо застосування критерію співмірності, щодо  інших критеріїв – така заява не є необхідною. 
Підсумовуючи приведене вище, колегія суддів  не встановила підстав для скасування додаткового рішення у дані справі, виходячи із  доводів апеляційних скарг  учасників справи. 
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується нормами статті 322 КАС України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи заявників апеляційних скарг, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Виходячи з приведених вище обґрунтувань, колегія суддів  вважає обґрунтованими   висновки суду першої інстанції щодо часткового задоволення вимог заяви представника позивача про розподіл судових витрат.
Відповідно до частини першої статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
За пунктом 1 частини першої статті 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно із статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки доводи апеляційних скарг позивача і відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 року у справі №520/23457/24 - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 року у справі №520/23457/24 – задовольнити частково.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2024 по справі № 520/23451/24 - скасувати в частині задоволення позовних вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди у розмірі 20100 гривень щомісяця за період з вересня 2023 року по 23.10.2023 включно та за травень 2024 року відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 та про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову грошову винагороду у розмірі 20100 гривень щомісяця за період з вересня 2023 року по 23.10.2023 включно та за травень 2024 року відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168.
Прийняти в цій частині нове рішення, яким  відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 року у справі №520/23457/24 – залишити без змін.
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2024 року у справі №520/23457/24 – залишити без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.М. Макаренко 	
Судді	   	С.П. Жигилій    Т.С. Перцова