Справа № 129/2569/19
Провадження № 22-ц/801/1209/2025
Категорія: 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошина Т. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року	Справа № 129/2569/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчука О. В.,
суддів: Сала Т. Б., Панасюка О. С.,
за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій старшого державного виконавця Гайсинського відділу ДВС у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Драчук Марини Андріївни та скасування постанов, за участю стягувача ОСОБА_2 ,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником – адвокатом Карнаухом Аркадієм Петровичем, на ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області, постановлену у цій справі 28 березня 2025 року у м. Ладижин суддею цього суду  Волошиною Т.В., дата складення повного судового рішення 01 квітня 2025 року, 

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року  ОСОБА_1  звернулася до суду із скаргою на дії старшого державного виконавця Гайсинського відділу ДВС у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Драчук М.А. (далі – державний виконавець) щодо накладення арешту на автомобіль HYUNDAI, модель H-1, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , зареєстрований на її ім`я, а також оголошення цього автомобіля в розшук та скасування постанов про арешт майна боржника від 26.11.2024 року та про розшук майна боржника у виконавчому провадженні ВП № 76233211, за участю стягувача  ОСОБА_2 .
Скарга мотивована тим, що державний виконавець відкрив три виконавчі провадження ВП № 76233211, ВП № 76233220 та ВП № 76233040 на підставі виконавчого листа № 129/2569/19, виданого Гайсинським районним судом Вінницької області. Заявник зазначила, що ці провадження необхідно було об`єднати у зведене відповідно до п. 14 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень (наказ Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5). Проте виконавець такого об`єднання не здійснив, що призвело до паралельного стягнення в кожному провадженні та, на думку заявниці, ускладнило виконання судового рішення.
Крім того ОСОБА_1 вказувала, що постановою від 22.10.2024 року у межах одного з проваджень уже звернено стягнення на її доходи шляхом відрахувань із заробітної плати. Цю постанову вона не оскаржувала. Водночас, 26.11.2024 року державний виконавець наклав арешт на автомобіль HYUNDAI H-1 і оголосив його в розшук, що, на переконання заявника, суперечить п. 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження». Вартість автомобіля значно перевищує суму боргу (автомобіль оцінюється більш ніж у 380 000 грн, тоді як за одним із виконавчих документів належить стягнути 5 000 грн). Також цей транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбаний у шлюбі. Тому належність автомобіля особисто заявниці не визначена, а виконавець не звертався до суду з поданням про встановлення її частки в майні.
Скаржник посилався на положення статей 447 ЦПК України та 74 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якими дії виконавця можуть бути оскаржені в суді, що видав виконавчий документ. Вона вважає, що арешт було накладено без урахування принципу пропорційності стягнення і з порушенням норм Сімейного кодексу України стосовно спільної сумісної власності подружжя.
З огляду на викладене, заявник стверджувала, що державний виконавець порушив її права як сторони виконавчого провадження, у зв`язку з чим вона просила суд скасувати постанови про арешт та розшук автомобіля і визнати дії виконавця неправомірними.
28.03.2025 року ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області у задоволенні вищевказаної скарги відмовлено.
Не погодившись із такою ухвалою суду,  ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Карнауха А.П., подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на її незаконність, просить ухвалу суду скасувати та постановити судове рішення, яким задовольнити вимоги її скарги у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що у Законі України «Про виконавче провадження» не передбачено право виконавця на вчинення превентивних дій для виконання рішень щодо можливих майбутніх боргів за виконавчими документами, які можуть в майбутньому бути звернуті до виконання.
Також вказує, що постанова про арешт майна від 22.10.2024 року винесена у виконавчому провадженні № 76233211 до об?єднання з іншими виконавчими провадженнями і стосувалась виконання за виконавчим листом про стягнення 5000 грн моральної шкоди. При цьому, в постанові не зазначено, що її дія поширюється на примусове виконання в інших виконавчих провадженнях, на які посилається в ухвалі суд першої інстанції.
Крім того, скаржник вважає, що твердження суду, що арешт майна боржника можливий до формального об?єднання виконавчих проваджень у зведене не суперечить закону, є надуманим та незаконним.
Представник  ОСОБА_1 зауважує, що державним виконавцем для виконання судового рішення було накладено стягнення на заробітну плату ОСОБА_1 і в листопаді 2024 року з неї було стягнуто 4738 грн 07 коп. Ця сума майже покривала вимоги стягувача у сумі 5000 грн, тому скаржник переконаний, що була відсутня потреба у накладенні арешту на інше майно.
На думку скаржника, є протиправною висновок суду щодо необхідності боржнику доводити виконавцю про наявність інших співвласників майна, на яке накладається арешт. 
Також скаржник не погоджується із висновком суду, що накладення арешту на автомобіль, як додатковий захід, можливе незалежно від суми боргу і навіть якщо борг повністю погашається із заробітної плати боржника. У виконавчому провадженні № 76233211 стягнення на заробітну плату боржника повністю покрило розмір та обсяг боргу, про що суду надано письмові докази, але він їх проігнорував.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін з огляду на таке.
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвала суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
В ході розгляду справи встановлено, що 17.06.2024 року рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області у справі № 129/2569/19 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа КП «Гайсинська Житлово-експлуатаційна контора», про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданих залиттям квартири, задоволено частково. Стягнено зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну (майнову) шкоду в розмірі 51 380 грн, моральну шкоду в розмірі 5 000 грн, судовий збір у розмірі 2 827, 71 грн, витрати на проведення експертизи у розмірі 3 768 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 46 000 грн (а.с. 78-85). 
25.09.2024 року Гайсинським районним судом Вінницької області видано виконавчий лист № 129/2569/19, з відміткою про набрання рішенням суду законної сили (а.с. 106).
07.10.2024 року старшим державним виконавцем Гайсинського відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Драчук М.А. на підставі зазначеного виконавчого листа винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з реєстраційним номером ВП № 76233211 (а.с. 8).
22.10.2024 року у межах виконавчого провадження № 76233211 старший державний виконавець Гайсинського відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Драчук М.А. винесла постанову про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника ОСОБА_1 (а.с. 10).
26.11.2024 року старший державний виконавець Гайсинського відділу ДВС у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Драчук М.А. у межах виконавчого провадження № 76233211 винесла постанову про розшук майна боржника. У вказаній постанові виконавець, діючи відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження», зазначила, що боржником є ОСОБА_1 , щодо якої не виконано виконавчий лист № 129/2569/19, виданий 25.09.2024 року Гайсинським районним судом Вінницької області, про стягнення на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. Встановлено, що за боржником зареєстровано транспортний засіб марки HYUNDAI, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN (номер шасі/кузова) НОМЕР_2 , який і був оголошений у розшук. Постановою також передбачено стягнення витрат на розшук із боржника, а її копію направлено до поліції та сторонам виконавчого провадження (а.с. 11).
26.11.2024 року старшим державним виконавцем Гайсинського відділу ДВС у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Драчук М.А. в межах виконавчого провадження № 76233211, винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_1 . Згідно із цією постановою накладено арешт на транспортний засіб марки HYUNDAI, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN-код НОМЕР_2 , зареєстрований за боржником. Підставою для вжиття заходу примусового виконання стало забезпечення стягнення з боржника грошових коштів у розмірі 5 750 грн, що включає суму моральної шкоди (5 000 грн), визначену судовим рішенням, а також витрати виконавчого провадження (а.с. 9).
Крім того, 07.10.2024 року постановою старшого державного виконавця Гайсинського відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Центрального МРУ Міністерства юстиції України (м. Київ) відкрито виконавче провадження № 76233040 на підставі виконавчого листа № 129/2569/19, виданого 25.09.2024 року Гайсинським районним судом Вінницької області. Згідно з цією постановою задля примусового виконання судового рішення належить стягнути з боржника ОСОБА_1 на користь стягувача ОСОБА_2 суму матеріальної (майнової) шкоди, завданої залиттям квартири, в розмірі 51 380 грн. Також із боржника підлягав стягненню виконавчий збір у розмірі 5 138 грн, а самого боржника зобов`язано подати декларацію про доходи і майно протягом п`яти робочих днів із моменту отримання постанови, з попередженням про відповідальність за неподання чи внесення недостовірних відомостей (а.с. 123).
Також 07.10.2024 року постановою старшого державного виконавця Гайсинського відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Центрального МРУ Міністерства юстиції України (м. Київ) відкрито виконавче провадження № 76232220 на підставі виконавчого листа № 129/2569/19, виданого 25.09.2024 року Гайсинським районним судом Вінницької області. Відповідно до вказаної постанови відкрито виконавче провадження щодо стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь стягувача ОСОБА_2 понесених судових витрат: судового збору у розмірі 2 827,71 грн, витрат на проведення комплексної товарознавчо-будівельно-технічної експертизи у сумі 3 768 грн і витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 46 000 грн. Загальна сума зобов`язань, що підлягають примусовому стягненню, становить 52 595,71 грн, без урахування виконавчого збору 5 259,57 грн, що також стягується з боржника (а.с. 127).
Відповідно до копії листа Гайсинського відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 26.11.2024 року, на виконанні в органі ДВС перебувають три виконавчі провадження: № 76233211, № 76233220 та № 76233040, відкриті на підставі виконавчого листа № 129/2569/19, виданого 25.09.2024 року Гайсинським районним судом Вінницької області, про стягнення коштів із боржника ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 (а.с. 62).
02.12.2024 року державним виконавцем винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень № 76232220 та № 76233211 у зведене виконавче провадження № 76680915, керуючись положеннями ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 59-60).
24.02.1996 року ОСОБА_1 уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого 24.02.1996 року (а.с. 12).
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що дії державного виконавця щодо відкриття кількох проваджень, а згодом їх об`єднання у зведене відповідають вимогам Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі - Інструкція № 512/5), відтак доводи заявниці про необ`єднання виконавчих проваджень є необґрунтованими. 
Крім того, суд вважав, що посилання ОСОБА_1 на те, що державний виконавець вже звернув стягнення на її доходи шляхом відрахувань із заробітної плати відповідно до постанови від 22.10.2024 року, а тому подальше накладення арешту на транспортний засіб і оголошення його в розшук постановою від 26.11.2024 року суперечить вимогам Закону України «Про виконавче провадження», не є підставою для визнання дій державного виконавця неправомірними, оскільки відповідно до ч. 1, 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець має право одночасно застосовувати кілька заходів примусового виконання, спрямованих на повне та своєчасне виконання судового рішення, зокрема звертати стягнення на доходи, а також на майно боржника. Отже, сам факт звернення стягнення на заробітну плату боржника не виключає правомірність подальшого накладення арешту на її інше майно. 
Що стосується доводів скарги про те, що арештований автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, а виконавець не звертався до суду з поданням про встановлення її частки в майні, то суд першої інстанції вказав, що матеріали виконавчого провадження не містять жодних даних про те, що ОСОБА_1 повідомляла державного виконавця про належність зазначеного транспортного засобу їй на праві спільної власності або у співвласності з іншими особами. Також відсутня інформація про фактичне місцезнаходження цього автомобіля.
При цьому, відсутність на момент накладення арешту окремого рішення суду про виділення частки у праві спільної власності не свідчить про незаконність дій виконавця. Закон дозволяє державному виконавцю накласти арешт і оголосити розшук автомобіля, якщо це майно формально зареєстроване за боржником і наявні підстави вважати, що його подальше відчуження унеможливить виконання судового рішення.
Між тим, сам по собі факт, що ймовірна вартість автомобіля (за словами боржника, понад 380 000 грн) суттєво перевищує суму боргу, не свідчить про незаконність арешту або розшуку транспортного засобу, оскільки інших активів, співмірних із розміром боргу, не було виявлено чи запропоновано.
На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що дії державного виконавця вчинено в межах його повноважень і згідно із законом, а відтак відсутні підстави для задоволення скарги ОСОБА_1 .
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.
Положеннями ст. 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання, правовий статус працівників органів державної виконавчої служби та умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законами України «Про державну виконавчу службу» та «Про виконавче провадження».
Згідно із ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі – рішення) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За положеннями ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
На підставі ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Положеннями ст. 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Таким чином, предметом оскарження можуть бути рішення, дії або бездіяльність державного виконавця.
Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1 )звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувану предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» (ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження.
Таким чином, суд першої інстанції, встановивши, що дії державного виконавця щодо відкриття кількох проваджень, а згодом їх об`єднання у зведене відповідають вимогам закону, дійшов правильного висновку, що доводи заявника в цій частині є необґрунтованими.
Частиною 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
Відповідно до ч. 2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.
У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем (ч. 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження»).
Згідно із ч. 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця.
Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. 
Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника (ч. 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження»).
Апеляційний суд звертає увагу скаржника, що арешт на транспортний засіб боржника накладався державним виконавцем для забезпечення реального виконання рішення суду, як це передбачено ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження».
Хоч постанова про арешт майна від 22.10.2024 року і була винесена у виконавчому провадженні № 76233211 до об?єднання з іншими виконавчими провадженнями, однак колегія суддів вважає, що такі дії державного виконавця не свідчать про порушення ним законодавства під час примусового виконання виконавчого листа № 129/2569/19, виданого 25.09.2024 року Гайсинським районним судом Вінницької області, на підставі рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 17.06.2024 року, що також було вірно встановлено судом першої інстанції.
Колегія суддів також зауважує, що всі постанови про відкриття зазначених виконавчих проваджень у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» було надіслано на адресу боржника і отримано нею особисто, що останньою не заперечувалось. Проте боржник  ОСОБА_1  протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження не надала приватному виконавцю відомості про майно, яким вона володіє та інші відомості, які зазначені в ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», що стало наслідком винесення державним виконавцем постанови про арешт та розшуку майна боржника.
Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Відтак, враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для скасування постанов державного виконавця про арешт майна і оголошення його у розшук, оскільки виконавчі дії, вчинені державним виконавцем є такими, що відповідають вимогам чинного законодавства та спрямовані на ефективне, своєчасне виконання судового рішення, яке не було виконано боржником добровільно, внаслідок чого суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог скарги.
При цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, і не вказують на незаконність оскаржуваної ухвали, що б було підставою для скасування чи зміни цієї ухвали, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану її представником – адвокатом Карнаухом Аркадієм Петровичем, залишити без задоволення, а ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 28 березня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили із дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                        О. В. Ковальчук

Судді:                                                                Т. Б. Сало

О. С. Панасюк