КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 754/10903/24                                                                       Головуючий у суді І інстанції Саламон О.Б.
Провадження № 22-ц/824/7365/2025                                                         Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
25 серпня 2025 року                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 грудня 2024 року у справі за позовом комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
в с т а н о в и в:
 
У липні 2024 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій.
Позовну заяву обґрунтувало тим, що відповідачі є наймачами і зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 , утримання якого та прибудинкової території здійснюється позивачем належним чином, своєчасно та якісно.
Однак відповідачі за спожиті послуги протягом тривалого часу нараховану плату не вносять, у зв`язку з чим в них по особовому рахунку № НОМЕР_1 за період з 01 червня 2021 року по 01 травня 2024 року утворилася заборгованість у розмірі 16 801,39 грн, від погашення якої вони ухиляються. Оскільки відносини між сторонами є грошовим зобов`язанням, то відповідачі мають сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 2 015,78 грнта 3 % річних у розмірі 680,99 грнвід простроченої суми.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 грудня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва»заборгованість за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій у розмірі 16 801,39 грн, інфляційні втрати у розмірі 2 015,78 грн та 3 % річних у розмірі 680,99 грн, а також судовий збір у розмірі 3 028,00 грн, відповідно з кожного по 1 009,33 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачі  ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , проживаючи у квартирі і будучи споживачами послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, виконавцем яких є позивач, не здійснювали оплату наданих позивачем послуг у спірний період відповідно до вимог закону, а тому наявні підстави для стягнення з них на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» заявленої суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення ухвалено з порушеннями ЦПК України, що призвело до помилкового стягнення з відповідачів заборгованості. Суд першої інстанції надіслав відповідачам засобами поштового зв`язку ухвалу про відкриття провадження з іншого судового провадження, а позивач не виконав покладений на нього обов`язок і не надіслав відповідачам копію позовної заяви з додатками. Крім того, суд не надав відповіді на неодноразово подані заяви і клопотання відповідача, а також не забезпечив можливості ознайомитись з матеріалами справи, чим порушив його процесуальні права.
Також суд першої інстанції належним чином не дослідив докази, які були надані позивачем, серед яких відсутня будь-яка інформація про належне оформлення прибудинкової території будинку АДРЕСА_1 , де зареєстрований ОСОБА_1 з іншими відповідачами. Не додавши до позову копії містобудівної та землевпорядної документації, актів про власність або передачу в користування території землі навколо будинку та/або витягу з Державного кадастрового реєстру з кадастровим номером земельної ділянки, позивач не довів факт того, що територія біля будинку належним чином оформлена і набула статусу прибудинкової. Власником землі навколо будинку є Київська міська рада, яка й повинна оплачувати послуги з утримання цієї території, як це передбачено статтею 322 ЦК України.
Звертає увагу апеляційного суду, що з 01 січня 2023 року вступили в силу доповнення частини третьої статті 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» абзацом восьмим згідно із Законом № 1060-IX від 03 грудня 2020 року, проте згоди на утримання території навколо будинку, яка не належить співмешканцям будинку на праві власності або не передана їм актом в користування і належним чином не оформлена, відповідачі не давали та не погоджувались на оплату послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території.
Тариф на відповідні послуги розраховується на кожний будинок окремо з урахуванням даних технічного паспорту на будинок, але позивач не надав копії або витягу з технічного паспорту, навіть не згадав про його наявність, що, на думку відповідача, свідчить про відсутність такого технічного паспорту або його невідповідність фактичній характеристиці будинку, відповідно, ставить під сумнів правильність нарахування тарифів з утримання будинку та неіснуючої прибудинкової території.
Крім того, в рішенні суд послався на розпорядження Київської міської держаної адміністрації (далі - КМДА) № 668 від 06 червня 2017 року, яким було встановлено тарифи та структура тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по кожному будинку окремо, але розпорядженням КМДА № 1317 від 25 липня 2019 року «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)» в пункті 1 вказане розпорядження № 668 від 06 червня 2017 року визнано таким що втратило чинність. Отже, суд першої інстанції помилково визнав діючим (чинним) це розпорядження, а відтак і правильним нарахування позивачем розрахунків на послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території на підставі цього розпорядження.
У відзиві на апеляційну скаргу КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» в особі представника за довіреністю - Лохно О.Ю. просить в задоволенні вказаної апеляційної скарги відмовити, посилаючись на те, що доводи ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку наявним доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Позивач вказує, що дотримав всі встановлені законодавчі норми щодо подання до суду позовної заяви та надання всіх необхідних копій для сторін.
Згідно положень Законів України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» та «Про житлово-комунальні послуги» співвласники повинні визначитися з формою управління своєю спільною сумісною власністю, а саме багатоквартирним будинком АДРЕСА_1 , і таким чином не лише визначити іншого виконавця послуги, але й самостійно визначати ціну та структуру послуги з управління, а також контролювати якість послуги.
Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII в частині, що стосується житлової послуги, був введений в дію 10 червня 2018 року, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва у справі щодо скасування розпорядження КМДА від 06 червня 2017 року № 668 набрало чинності лише 20 грудня 2018 року, але на той момент КМДА вже було позбавлено права встановлювати тарифи на житлові послуги.
Отже, з 10 червня 2018 року позивач надає послуги не за тарифом, встановленим рішенням КМДА від 06 червня 2017 року № 668, а за ціною, яка склалася на день введення в дію Закону від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII, тому нарахування за послугу здійснюється у відповідності з нормами чинного законодавства України. Скасування рішенням суду розпорядження Київської міської ради (КМДА) від 06 червня 2017 року № 668 не вплинуло на права та обов`язки сторін за укладеними договорами на утримання будинків та прибудинкових територій, відповідно, не є підставою для зміни ціни договору.
Окрім того, ні в рішенні Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 липня 2018 року, ні в постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року у справі № 826/8441/17 немає жодного зобов`язання для КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» щодо застосування попереднього тарифу скасованого розпорядження КМДА № 668 від 06 червня 2017 року або щодо здійснення перерахунку за надані послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій.
Такі послуги згідно із Законом України «Про житлову-комунальні послуги» вважаються саме житловою послугою. Відповідно до пункту 2 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій тариф на послуги розраховується окремо за кожним будинком, що означає надання даної послуги будинку, а не конкретній особі, що відрізняє житлову послугу від комунальної послуги.
Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Київської міської ради від 09 жовтня 2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» було створено КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» з метою надання у Деснянському районі м. Києва послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкової території.
Відповідно до пункту 2.1 Статуту КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 06 січня 2015 року № 3, підприємство створене з метою забезпечення ефективного управління, належного утримання житлового та нежитлового фонду, утримання прибудинкових територій та об`єктів благоустрою та отримання прибутку.
30 січня 2015 року розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 48 майно, що віднесене до сфери управління Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, у тому числі житловий будинок АДРЕСА_1 , передано в господарське відання КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва».
Позивачем розроблено типовий договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, який є договором приєднання та 14 липня 2015 року був опублікований в офіційному друкованому засобі масової інформації Київської міської ради - газеті «Хрещатик» № 99 (4695).
Тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій був встановлений розпорядженнями Київської міської державної адміністрації від 30 квітня 2015 року № 442 та від 06 червня 2017 року № 668.
Відповідно до пункту 3-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та зважаючи на те, що співвласники багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 не визначилися з формою управління, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» продовжувало надавати послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій за ціною, яка тотожна тарифу, затвердженому розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 668.
На підставі ордеру на жиле приміщення № НОМЕР_2 серії Б від 22 квітня 1989 року в житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , вселилися ОСОБА_1 разом зі своєю родиною із трьох чоловік.
Згідно із витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 21 травня 2024 року № 112714744 у вищевказаній в квартирі значаться зареєстрованими відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 
01 грудня 2012 року Деснянським РУ ГУ МВС України в м. Києві було відкрито кримінальне провадження № 12012110030000464 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, щодо зникнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1.
Згідно із розрахунком заборгованості по послугам з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій за період з 01 червня 2021 року по 01 травня 2024 року по особовому рахунку №  НОМЕР_1 за адресою:  АДРЕСА_1 , утворилась заборгованість по сплаті житлово-комунальних послуг у загальному розмірі 19 498,16 грн, яка складається із основної суми боргу - 16 801,39 грн, інфляційних втрат - 2 015,78 грн та 3 % річних - 680,99 грн.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Правовідносини між сторонами у спірний період врегульовані, зокрема нормами ЖК України, ЦК України та Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Згідно з частиною першою статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
Статтею 67 ЖК України визначено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги (частина перша статті 68 ЖК України).
Обов`язок щодо оплати наймачами квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК України.
За статтею 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюються з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08 жовтня 1992 року із внесеними змінами, власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Як передбачено статтею 62 ЖК України, до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також норми Цивільного кодексу України.
Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.
Відповідно до частини другої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.
Отже, власник та/або наймач житлового приміщення у багатоквартирному будинку несе також обов`язок з витрат на утримання будинку та прибудинкової території.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією продовжують цивільні права та обов`язки. 
Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Правило статті 526 ЦК України є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
За приписами статей 530, 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 
ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.
Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.
Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Крім того, у цьому випадку відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII, який набрав чинності 10 грудня 2017 року (далі - Закон № 2189-VIII).
За змістом розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV в попередній редакції визнається таким, що втратив чинність з дня введення в дію Закону № 2189-VIII (тобто з 1 травня 2019 року), крім норм, що регулюють надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, управління будинком, спорудою або групою будинків, ремонту приміщень, будинків, споруд, які втрачають чинність через шість місяців з дня набрання чинності цим Законом (тобто з 10 червня 2018 року).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 2189-VIII житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; 
індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги;
послуга з управління багатоквартирним будинком - результат господарської діяльності суб`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору;
управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб.
У відповідності до частини першої статті 5 Закону № 2189-VIII до житлово-комунальних послуг належить житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку.
Таким чином, починаючи з 10 червня 2018 року на законодавчому рівні не передбачено такої послуги як утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, натомість визначено саме житлову послугу з управління багатоквартирним будинком, яка включає в себе зазначені вище послуги і визначається за згодою сторін.
Статтею 7 Закону № 2189-VIII визначені права і обов`язки споживача (індивідуального споживача), зокрема, правом споживача є одержання своєчасно та належної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством і умовами укладених договорів, а обов`язком - оплата наданих житлово-комунальних послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Частинами першою, третьою статті 9 Закону № 2189-VIII встановлено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.
Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, де Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги та не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15 (пункти 19-20).
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України. 
У справі, яка переглядається, між позивачем та відповідачем ОСОБА_1  склалися фактичні договірні відносини, за якими відповідачу як наймачу приміщення квартири надавалися житлово-комунальні послуги, які він був зобов`язаний оплачувати, оскільки фактично користувався ними, проживаючи за місцем реєстрації у багатоквартирному житловому будинку.
Тобто, незважаючи на відсутність письмового договору між сторонами про оплату послуг з утримання та обслуговування нерухомого майна, із фактичних стосунків, що склалися між сторонами, вбачається, що такі договірні відносини між ними існують, оскільки комунальним підприємством у встановленому законом порядку послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території відповідачу надаються, у зв`язку з цим воно несло витрати, а тому останній повинен також нести зобов`язання по їх сплаті, як наймач житлового приміщення.
Проте, відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконував покладені на нього зобов`язання, взагалі не оплачував спожиті послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, внаслідок чого за період з 01 червня 2021 року по 01 травня 2024 року виникла заборгованість, розмір якої становить: 16 801,39 грн -основний борг, 2 015,78 грн - інфляційна складова боргу та 680,99 грн - 3 % річних, а всього - 19 498,16 грн (а.с. 7).
Відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що у спірний період послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територійнадавалися іншим управителем, а не позивачем.Нормами Житлового кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не передбачено, що управитель або виконавець повинен надавати споживачу акти виконаних робіт щомісячно щодо фактично наданих послуг. При цьому відповідач від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлявся, належних і допустимих доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, останнім не надано.
Отже, враховуючи, що ОСОБА_1 є наймачем (користувачем) квартири АДРЕСА_1 , за вказаною адресою надавалися послуги з утримання будинку та прибудинкової територіїуправителем багатоквартирного будинку - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», в тому числі й відповідачу, проте оплата цих послуг не була забезпечена споживачами у встановлений строк та у розмірі спожитої житлової послуги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що позивачем не надано доказів з інформацією про належне оформлення прибудинкової території навколо будинку АДРЕСА_1 , де він зареєстрований з іншими відповідачами, не заслуговують на увагу.
Відповідно до статей 89, 92 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельна ділянка, необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку, може належати його співвласникам на праві спільної сумісної власності або перебувати у їх постійному користуванні.
Згідно із частиною другою статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках.
Суд апеляційної інстанції керується тим, що прибудинкова територія - це територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації в межах відповідної земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі і споруди, та необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку (пункт 4 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).
Правовий режим земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок, та прибудинкової території визначається земельним законодавством, зокрема статтею 42 ЗК України, якою передбачено, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. 
Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.
Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації. 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання співвласників багатоквартирного будинку - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.
Із аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, та норм статті 42 ЗК України випливає, що в разі приватизації громадянами квартир у такому будинку земельна ділянка як така, що входить до житлового комплексу, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування після передачі такої ділянки у їх власність чи у постійне користування на загальних підставах у встановленому законом порядку лише об`єднанню співвласників будинку, створеному відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».
В такому разі земельна ділянка належить співвласникам житлового будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) є майном співвласників, які визначають порядок його використання.
Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2019 року у справі № 368/513/16-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 368/730/16-ц, від 10 липня 2019 року у справі № 201/3406/16-ц та інших.
Верховний Суд у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 916/2069/17 та від 22 січня 2020 року у справі № 461/4181/18 зазначив, що спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.
У постанові Верховного Суду від 05 листопада 2020 року у справі № 766/8919/18 зазначено, що сам по собі факт, що земельну ділянку не передано у власність чи в користування співвласникам багатоквартирного будинку у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, не змінює правового статусу цієї земельної ділянки як прибудинкової території, та не дає право використовувати її без згоди співвласників будинку.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 20 грудня 2023 року в справі № 761/33176/20 зауважив, що згідно з викладеними вище правовими висновками суду касаційної інстанції реалізація співвласниками свого права користування прибудинковою територією не залежить від наявності у них землевпорядної документації та не змінює правового статусу цієї земельної ділянки як прибудинкової території.
Отже, особа, яка є співвласником багатоквартирного будинку, у тому числі в якому створено чи не створено об`єднання співвласників будинку, зобов`язана здійснювати щомісячні платежі на утримання прибудинкової території будинку відповідно до розміру своєї частки, а відсутність в матеріалах справи містобудівної та землевпорядної документації на відповідну земельну ділянку, призначеної для експлуатації та обслуговування житлового будинку, актів про передачу у власність чи користування співвласникам будинку землі навколо нього та/або витягу з Державного земельного кадастру не свідчить, що вказана земельна ділянка фактично не відноситься до прибудинкової території багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 і у відповідача відсутній обов`язок щодо її утримання.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що з 01 січня 2023 року вступили в силу доповнення до частини третьої статті 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» абзацом восьмим відповідно до Закону № 1060-IX від 03 грудня 2020 року, проте згоди на утримання території навколо будинку, яка не належить співмешканцям будинку на праві власності або користування і належним чином не оформлена, відповідач не давав та не погоджувався на оплату послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, є необґрунтованими.
Так, згідно з частиною другою статті 10 Закону № 2189-VIII в редакції Закону № 1060-IX від 03 грудня 2020 року вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за домовленістю сторін, крім випадку обрання управителя органом місцевого самоврядування.
Якщо управитель визначений органом місцевого самоврядування на конкурсних засадах, ціна послуги з управління багатоквартирним будинком визначається на рівні ціни, запропонованої в конкурсній пропозиції переможцем конкурсу.
Така ціна протягом строку дії договору управління може змінюватися виключно за погодженням сторін з підстав та в порядку, визначених таким договором.
Відповідно до частини третьої статті 10 Закону № 2189-VIII ціна послуги з управління багатоквартирним будинком встановлюється договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком з розрахунку на один квадратний метр загальної площі житлового або нежитлового приміщення, якщо інше не визначено договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, та включає: 
1) витрати на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території і поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку відповідно до кошторису витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, крім витрат на обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги, у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем; 
2) винагороду управителю, яка визначається за згодою сторін.
Кошторис витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території є невід`ємною частиною договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком.
Кошторис витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території враховує обов`язковий перелік робіт (послуг), який затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, а також періодичність виконання (надання) робіт (послуг) з утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території.
Управитель у порядку та з періодичністю, визначеними договором, та/або на вимогу споживача зобов`язаний інформувати споживача про фактичні витрати та виконані (надані) роботи (послуги) з утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території.
На вимогу органу місцевого самоврядування надається інформація про кількісні та якісні показники наданих послуг з управління, їхню вартість, а також галузева звітність.
У разі якщо прибудинкова територія багатоквартирного будинку не оформлена у власність або користування співвласників багатоквартирного будинку, прибирання та інші послуги з обслуговування території навколо такого багатоквартирного будинку можуть бути включені до кошторису витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території (у тому числі при визначенні управителя на конкурсних засадах) виключно за згодою споживачів із визначенням на договірних засадах та погодженням з органом місцевого самоврядування меж та площі території, яку співвласники згодні утримувати.
Згідно з частинами першою - третьою статті 11 Закону України «Про особливості здійсненням права власності у багатоквартирному будинку» управління багатоквартирним будинком управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладається згідно з типовим договором. Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за рішенням зборів співвласників (загальних зборів об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) і згодою управителя та зазначається у договорі з управителем. Умови договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком повинні відповідати умовам типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
У частині четвертій статті 11 Закону України «Про особливості здійсненням права власності у багатоквартирному будинку» викладено істотні умови договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, а саме: 1) перелік послуг; 2) вимоги до якості послуг; 3) права і обов`язки сторін; 4) відповідальність сторін за порушення договору; 5) ціна послуг; 6) порядок оплати послуг; 7) порядок і умови внесення змін до договору; 8) строк дії договору, порядок і умови продовження дії та розірвання договору.
Відповідно до частин першої, другої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.
Позивач у якості пропозиції споживачам м. Києва укласти відповідний договір опублікувало в газеті «Хрещатик» № 99 (4695) від 14 липня 2015 року повідомлення про публічний договір (оферту) щодо надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а також інформацію про те, що на підставі рішення Київради від 09 жовтня 2014 року № 270/270 змінено виконавців зазначених послуг, а саме Деснянський район м. Києва обслуговує КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва».
Відповідно до пункту 2.2 договору виконавець надає послуги відповідно до затвердженого (погодженого) розпорядженням органу самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг (додаток № 1).
Нарахування відповідачу плати за надані послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території здійснювалось позивачем відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 06 червня 2017 року № 668 «Про встановлення тарифів та структури тарифів на послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій та внесення змін до деяких розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)».
Станом на час опублікування вищевказаного повідомлення про публічний договір (оферту) діяв Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, утім 10 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII.
За змістом пункту 3-1 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2189-VIII встановлено, що договори про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, укладені з виконавцями таких послуг або з управителями, визначеними згідно із цим Законом, до введення в дію норм цього Закону, що регулюють надання послуги з управління багатоквартирним будинком, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами (у тому числі щодо вивезення побутових відходів - за наявності), до дати набрання чинності договорами про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, укладеними за правилами, визначеними цим Законом.
У разі якщо такими договорами передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах.
З дати введення в дію норм цього Закону, що регулюють надання послуги з управління багатоквартирним будинком, зміна будь-яких умов договорів про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, додатків і кошторисів (цін/тарифів) до них забороняється та вважається нікчемною. Виконавець таких послуг або управитель має право достроково розірвати відповідний договір, попередивши про це споживачів не пізніш як за два місяці до дня розірвання договору.
У разі прийняття співвласниками багатоквартирного будинку рішення про форму (зміну форми) управління багатоквартирним будинком договори про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, укладені з виконавцем таких послуг або управителем, визначеним згідно із цим Законом до введення в дію норм цього Закону, що регулюють надання послуги з управління багатоквартирним будинком, втрачають чинність з дати, визначеної зборами співвласників (загальними зборами об`єднання співвласників) багатоквартирного будинку, або з дати початку виконання зобов`язань за договором про надання послуги з управління багатоквартирним будинком, укладеним за правилами, визначеними цим Законом, але не раніше ніж через два місяці після направлення особою, уповноваженою на це зборами співвласників (загальними зборами об`єднання співвласників) багатоквартирного будинку, такому виконавцю, управителю письмового повідомлення про припинення договорів.
У такому разі виконавець або управитель не пізніше 30 днів з дати припинення договорів має здійснити остаточне нарахування плати за надані послуги відповідно до фактичних нарахувань та обсягів наданих відповідних послуг.
Як вбачається з матеріалів справи, на час виникнення спірних правовідносин співвласники будинку по АДРЕСА_1 не створили об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, тобто співвласники цього будинку не прийняли рішення про форму управління багатоквартирним будинком.
Після введення з 10 червня 2018 року в дію положень Закону № 2189-VIII відповідно до вимог частини третьої статті 4 цього Законутариф на послугу з утримання будинків і споруд та прибудинкової території (управління багатоквартирним будинком) не підлягає державному регулюванню та визначається виконавцями цих послуг за домовленістю із споживачами, тобто органи місцевого самоврядування не наділені повноваженнями щодо встановлення ціни на послугу з управління багатоквартирним будинком.
Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 668 від 06 червня 2017 року було визнано таким, що втратило чинність, розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 1317 від 25 липня 2019 року, яке у свою чергу було видано на підставі рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 липня 2018 року у справі № 826/8441/17, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року.
Проте апеляційний суд погоджується з доводами позивача в тій частині, що визнання розпорядження органу місцевого самоврядування № 668 від 06 червня 2017 року таким, що втратило чинність, не свідчить про неможливість застосування тарифів, які були введені цим розпорядженням, оскільки відповідачем не укладався договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком за правилами, визначеними Законом України від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги».
Окрім того, слід звернути увагу, що Закон № 2189-VIII в частині, що стосується житлової послуги, був введений в дію з 10 червня 2018 року, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва у справі щодо оскарження розпорядження КМДА від 06 червня 2017 року № 668 набрало чинності лише 20 грудня 2018 року, тобто коли органи місцевого самоврядування вже були позбавлені права встановлювати тарифи на відповідні послуги.
Отже, в спірний період з 01 червня 2021 року по 01 травня 2024 року позивач надавав послуги відповідачу не за тарифом, встановленим розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 06 червня 2017 року № 668, а за ціною, яка склалася на день введення в дію Закону від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII, тому нарахування за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території здійснювалося відповідно до умов публічного договору та у відповідності з нормами чинного законодавства. Скасування рішенням адміністративного суду розпорядження КМДА від 06 червня 2017 року № 668 не вплинуло на права та обов`язки сторін за укладеним договором на утримання будинку та прибудинкової території, відповідно, не призвело до неправильного нарахування плати за надані позивачем та спожиті відповідачем послуги.
За таких обставин судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідач допустив невиконання вимог закону щодо належної оплати вартості послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території в установлений строк та у визначеній сумі вартості цієї послуги, що є підставою для стягнення з нього та інших співвідповідачів на користь позивача заборгованості за надані та спожиті житлово-комунальні послуги разом з інфляційними втратами та трьома процентами річних від простроченої суми боргу.
Твердження апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції надіслав відповідачу засобами поштового зв`язку ухвалу про відкриття провадження з іншого судового провадження, а позивач не виконав покладений на нього обов`язок і не надіслав відповідачам копію позовної заяви з додатками, колегія суддів також не сприймає.
Аналіз матеріалів справи свідчить, що з ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01 серпня 2024 року про відкриття спрощеного позовного провадження у справі відповідач ОСОБА_1 ознайомився в підсистемі «Електронний суд» та 06 серпня 2024 року звернувся до суду із заявою про не надіслання позивачем йому копії позовної заяви з додатками.
16 серпня 2024 року ухвала про відкриття провадження разом з матеріалами позовної заяви була фактично направлена на адресу відповідача та отримана ним 28 серпня 2024 року.
ОСОБА_1 у повному обсязі реалізував свої процесуальні права в суді першої інстанції, подавши відзив на позовну заяву КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» та заперечення на відповідь позивача на відзив.
Таким чином обставина того, що суд помилково надіслав відповідачу ухвалу про відкриття провадження з іншого судового провадження, ніяким чином не обмежила право відповідача на судових захист та реалізації принципу змагальності сторін, а також не призвела до неправильного вирішення справи, тоді як правильне по суті судове рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що не кожне допущене судом порушення процедури може істотно впливати на права учасників справи та тягнути порушення гарантій статті 6 Конвенції. Крім того, за змістом цієї статті більшість процесуальних порушень, допущених на одній стадії цивільного процесу, можна виправити на іншій його стадії (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц (пункт 50)).
Посилання відповідача на те, що позивач в порушення вимог ЦПК України не надіслав йому копію позовної заяви з доданими до неї матеріалами є безпідставними з огляду на те, що позов був пред`явлений позивачем до суду першої інстанції в паперовому вигляду, а тому відповідно до вимог частини першої статті 177 ЦПК України у нього був відсутній обов`язок додавати до позовної заяви докази надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу.
Також є голослівними доводи відповідача про те, що районний суд не забезпечив йому можливості ознайомитись з матеріалами справи у паперовому вигляді в приміщенні суду, оскільки подаючи відповідні заяви від 14 серпня та від 17 вересня 2024 року, сам ОСОБА_1 на вчинив активних дій щодо явки до Деснянського районного суду м. Києва для безпосереднього ознайомлення з матеріалами цивільної справи, а чинним ЦПК України не встановленого окремого процесуального порядку реалізації такого права учасника справи. Більш того, як свідчать матеріали справи, всі наявні у ній документи були також і в розпорядженні відповідача шляхом їх надсилання судом першої інстанції (позовної заяви) та позивачем (відповіді на відзив на позовну заяву) на адресу реєстрації його місця проживання.
Інші твердження апеляційної скарги зводяться до власного тлумачення відповідачем діючого законодавства, незгоди з рішенням суду та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.
Порушень норм матеріального або процесуального права, які могли б призвести до скасування рішення суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Приймаючи рішення, колегія суддів враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).
Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.
Встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов цілком законного і обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині вимог КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За наведених обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 грудня 2024 року у даній справі - без змін.
Оскільки відповідач був звільнений від сплати судового збору під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.
З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 грудня 2024 року у даній справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Судді:                                                                                    С.А. Голуб
 
Т.А. Слюсар
 
Д.О. Таргоній