П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
04 червня 2025 року                                                                                    м. Київ
                                                                                                            
Справа №757/11883/18-ц
Апеляційне провадження №22-ц/824/1497/2025
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:            судді-доповідача:                 Соколової В.В.
суддів:                                   Верланова С.М., Поліщук Н.В.
за участю секретаря             Цюрпіти Д.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Вовк С.В. 30 квітня 2024 року в м. Києві, повний текст рішення складений 02 травня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кисельова Надія Володимирівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна,
 
В С Т А Н О В И В
 
У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 14 вересня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Надією Володимирівною за р. № 1524;
- відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення від ОСОБА_5 у власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтовував тим, що рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 03 липня 2015 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 6615180 грн.
При цьому, ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 06 листопада 2014 року накладено арешт на все майно ОСОБА_2 в межах суми позову у розмірі 4077850 грн, яка не скасована, проте не внесена до реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідач ОСОБА_2 був власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування за реєстровим №1620 від 09 липня 1997 року, посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коварзіна С.П.
З метою уникнення повернення боргу позивачу, ОСОБА_2 14 вересня 2017 року фіктивно, на думку позивача, продав свою квартиру рідній сестрі ОСОБА_3 , оскільки з квартири відповідач не переїхав та продовжує там проживати. Більше того, відповідач ОСОБА_2 дійсного наміру продавати квартиру не мав, ОСОБА_3 на підписання договору не приїжджала та продовжувала проживати в Херсонській області, м. Нова Каховка. В подальшому 03 лютого 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (сусідкою відповідача ОСОБА_2 ) було укладено договір іпотеки.
На переконання позивача, укладені договори купівлі-продажу та іпотеки після ухвалення судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів, вчинено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цими договорами, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів.
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кисельова Надія Володимирівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна.
Рішення суду мотивовано відсутністю правових підстав для задоволення вимог позову про визнання договору купівлі-продажу квартири від 14 вересня 2017 року недійсним.Також суд першої інстанції вказав на те, що позовні вимоги про повернення від ОСОБА_5 у власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 не є належним способом захисту порушених або оспорюваних прав ОСОБА_1 .
 
Не погодився із зазначеним судовим рішенням позивач, представником подано апеляційну скаргу, в якій він вказує на те, що рішення суду ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Вказує на те, що постановою Верховного Суду від 17 січня 2024 року встановлена недобросовісність дій відповідача ОСОБА_2 , який уклав фраудаторний правочин з рідною сестрою ОСОБА_3 , а та в свою чергу користуючись зняттям арешту продала квартиру ОСОБА_7 . Але суд першої інстанції, в порушення норм процесуального закону не взяв до уваги висновки Верховного Суду в даній справі, що потягло до ухвалення незаконного рішення.
Представник також вказує на те, що позивачем виявлено на сайті Агентства нерухомості «Благовіст» оголошення про продаж спірної квартири за 650000 доларів  США, що ще раз доводить фіктивність продажу ОСОБА_2 квартири сестрі за ціною 2997210 грн, тобто в шестеро менше за дійсну ринкову вартість.
Також зазначає, що відповідачем у даній справі є ОСОБА_4 , яка наче б то позичила ОСОБА_8 гроші та уклала з нею договір іпотеки. Однак, ОСОБА_4 є близькою подругою і ОСОБА_2 , про свідчать їх світлини в соціальних мережах. Вказане у свою чергу свідчить про те, що ОСОБА_2 не маючи на меті, щоб настали реальні наслідки купівлі-продажу квартири, приховував майно від виконавчої служби, фіктивно продав рідній сестрі спірну квартиру, а та в свою чергу передала її в іпотеку сестрі теперішньої жінки ОСОБА_9 .
Представник позивача вважає, що ними обрано такий ефективний спосіб захисту порушених прав шляхом повернення до стану який існував до порушення прав позивача, оскільки внаслідок повернення майна у власність боржника, відбудеться реєстрація права власності на квартиру за боржником, що зробить можливим реалізацію її за борги перед позивачем в межах виконавчого провадження.
На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
 
У відзиві на апеляційну скаргу представник  відповідача ОСОБА_5 -  адвокат Старшинський В.А. вказує на те, що доводи наведені в апеляційній скарзі є безпідставними, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
 
Представники позивача - адвокат Колотуха І.О., який приймав участь в режимі відеоконференції, підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив про задоволення заявлених ними позовних вимог.
Представник відповідача ОСОБА_5 - адвокат Старшинський В.А. заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін. 
Інші учасник справи, в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись неодноразово.
Судові повідомлення направлені відповідачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 були повернуті поштовим відділення з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою».
Впорядку визначеному п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
А отже вказані відповідачі вважаються належним чином повідомленими про перегляд справи апеляційним судом.
Третя особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кисельова Н.В. в листі від 31 березня 2025 року просила розглянути справу без її участі.
 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого   рішення, колегія суддів виходить з такого.
 
Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 
 
З постанови Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц вбачається, що ОСОБА_1 у вересні 2014 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому зазначав, що 09 липня 2010 року він та ОСОБА_2 уклали договір позики, відповідно до умов якого останній винен йому 286000 (двісті вісімдесят шість) доларів США та зобов`язався повернути вказану суму грошей до закінчення 2012 року. ОСОБА_11 поручився відповідати перед позивачем за виконання боргових зобов`язань ОСОБА_2 , про що 09 липня 2010 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_1 укладено договір поруки. Оскільки в зазначений строк ОСОБА_2 борг не повернув, позивач просив суд стягнути солідарно на свою користь з відповідачів 286000 (двісті вісімдесят шість) доларів США боргу, 34664 (тридцять чотири тисячі шістсот шістдесят чотири) долари США інфляційних втрат, 13586 (тринадцять тисяч п`ятсот вісімдесят шість) доларів США 3 % річних від простроченої суми, що становить загальну суму  7731202 (сім мільйонів сімсот тридцять одна тисяча двісті дві) гривень.
Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 09 лютого 2015 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 03 липня 2015 року рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 09 лютого 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6929424 (шість мільйонів дев`ятсот двадцять дев`ять тисяч чотириста двадцять чотири) гривень 18 копійок, з яких: 6615180 гривень (286000 доларів США) - сума боргу за договором позики; 314244,18 гривень (13586 доларів США) - 3 % річних. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподіл судових витрат.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року вказане рішення суду апеляційної інстанції скасоване, рішення суду першої інстанції залишено в силі.
Постановою Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року скасовано, рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 03 липня 2015 року залишено в силі /т.1 а.с.24-26/.
З матеріалів справи також вбачається, що провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року було відкрито ухвалою Верховного Суду України від 09 червня 2017 року у справі № 309/3458/14-ц (провадження № 6-996ц17) /т.1 а.с.23/.
З листа Хустського районного суду Закарпатської області від 17 квітня 2024 року наданому на запит представника відповідача ОСОБА_5 вбачається, що при огляді цивільної справи № 309/3458/14 провадження № 2/309/81/15 том 2 відсутні докази про направлення копії ухвали Верховного Суду України від 09 червня 2017 року про відкриття провадження на адресу ОСОБА_2 /т.6 а.с.53/.
В Єдиному державному реєстрі судових рішень у справі № 309/3458/14 наявні дані про ухвалені  Верховним Судом України судові рішення 07 грудня 2017 року та 13 грудня 2017 року /т.6 а.с.54/.
 
Сторонами визнано, що ОСОБА_2 був власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 . 
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 лютого 2018 року власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , була ОСОБА_3 . Також в реєстрі були внесені дані про державну реєстрацію іпотеки на підставі договору від 03 лютого 2018 року, посвідченого  приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н.В.  /т.1 а.с.20-22/.  
14 вересня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 прийняла у власність належну ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Ціна визначена у договорі в розмірі 2997510 (два мільйони дев`ятсот дев`яносто сім тисяч п`ятсот десять) гривень, що відповідає ринковій відповідно до Звіту про оцінку майна № AS18-170816-036, виконаного ТОВ «ІНЕО ПЛЮС» станом на 16 серпня 2017 року /т.1 а.с.110-112,114-115, т.2 а.с.7-9/. 
Матеріали справи містять також копію платіжного доручення № 1808/2/1 від 14 вересня 2017 року про перерахування ОСОБА_3 на банківський рахунок ОСОБА_2 суми коштів в розмірі 2997510 (два мільйони дев`ятсот дев`яносто сім тисяч п`ятсот десять) гривень /т.1 а.с.113, т.2 а.с.10/.
Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 була визначена споживачем комунальних послуг та нею проводилась оплата цих послуг за адресою: АДРЕСА_2 . /т.2 а.с.13, 17,19,21,23-37,39,41,43,45-51/.
В жовтні 2017 року ОСОБА_3 зверталась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю до відповідачів ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 /т.2 а.с.52-60/.
Заперечуючи обставини фіктивності відповідачем ОСОБА_2 також було подано до суду в копіях: 
-  рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року у справі № 761/9328/16 про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_13 /т.1 а.с.96-97/;
-  договір оренди квартири укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_14 01 жовтня 2014 року, за умовами якого ОСОБА_2 орендував квартиру у АДРЕСА_3 строком на 2 роки /т.1 а.с.98-109/.
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 червня 2019 року власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , є ОСОБА_5 відомості про державну реєстрацію іпотеки відсутні /т.2 а.с.81-82/.
21 червня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_5 прийняв у власність належну ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_4 . Ціна визначена у договорі в розмірі 7929000 (сім мільйонів дев`ятсот двадцять дев`ять тисяч) гривень, що становить 300000 (триста тисяч) доларів США. В договорі також зазначено, що відповідно до Звіту про оцінку майна, виконаного ТОВ «НАДІЙНА СПРАВА» ринкова вартість квартири станом на 18 червня 2019 року становить 7133913 (сім мільйонів сто тридцять три тисячі дев`ятсот тринадцять) гривень /т.2 а.с.150-152/.
Ухвалою суду першої інстанції від 10 грудня 2019 року ОСОБА_5 залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних позовних вимог /т.2 а.с.91-92,100-102/.
28 лютого 2020 року позивачем подана заява про зміну предмету позову, в яких він визначив ОСОБА_5 в якості відповідача у справі та заявив вимогу про витребування від ОСОБА_15 у власність ОСОБА_2 квартири за адресою: АДРЕСА_2 /т.2 а.с.109-110/.
Ухвалою суду першої інстанції, занесеною до протоколу судового засідання від 11 червня 2020 року суд відмовив у прийнятті даної заяви до розгляду, оскільки вона не відповідає вимогам закону, а саме не сплачена судовим збором /т.2 а.с.165-166/.
19 травня 2020 року ОСОБА_5 подав зустрічний позов про визнання його права власності на спірну квартиру, проте ухвалою суду від 11 червня 2020 року цей зустрічний позов повернутий відповідачу /т.2 а.с.128-134, 164,172-174/.
 
Позивачем на підтвердження пов`язаності відповідачів також надані роздруківки з їх соціальних мереж щодо спільного відпочинку та дані їх участі при створенні підприємств /т.1 а.с.127-208,226-228/. 
Також позивачем 14 червня 2019 року був наданий витяг електронного ресурсу «Dom Ria» де міститься оголошення про продаж квартири площею 220 кв.м. по АДРЕСА_4 за ціною 300000 (триста тисяч) доларів США та про оренду квартири за ціною 4000 (чотири тисячі) доларів США /т.1 а.с.234-237/.
02 липня 2019 року позивачем був наданий витяг з іншого електронного ресурсу та роздруківка переписки, де міститься оголошення про продаж квартири площею 220 кв.м. по АДРЕСА_4 за ціною 650000 (шістсот п`ятдесят тисяч) доларів США /т.2 а.с.73-80/.
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року було року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кисельова Надія Володимирівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна.
Рішення суду було мотивовано тим, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем оспорюваної квартири за адресою: АДРЕСА_4 . Попередні власники спірної квартири не ставлять під сумнів  та не оспорюють набуття права власності та права користування ОСОБА_5 спірною квартирою, вимоги про її витребування не заявляють. 
Звертаючись до суду, позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що за рахунок об'єкту нерухомості, який є предметом оспорюваного ним договору купівлі-продажу, позивач міг би у майбутньому задовольнити свої вимоги про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів, у зв`язку із чим просить суд визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Однак, задоволення такої вимоги позивача суд вважав неефективним способом захисту його прав, оскільки такий спосіб захисту не створює для позивача жодних правових наслідків, не захищає та не відновлює його права /т.3 а.с.187-198/.
Постановою Київського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року, рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року змінено шляхом викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.
Апеляційний суд вказав на те, що протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 червня 2020 року заяву про зміну предмету позову повернуто заявнику без розгляду, а отже вимоги апеляційної скарги щодо витребування від ОСОБА_5 у власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , є безпідставними, необґрунтованими та не підлягають апеляційному розгляду, оскільки не вирішувались судом першої інстанції.
Враховуючи викладене, задоволення позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 14 вересня 2017 року, укладеного між  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а  також іпотечного договору від 03 лютого 2018 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , не призведе до поновлення прав позивача, тому обраний спосіб захисту  визнати недійсним договір купівлі-продажу та іпотечний договір за наявності вже іншого договору купівлі-продажу та іншого власника не є ефективним способом захисту, оскільки, навіть у разі задоволення, потребуватиме додаткових заходів судового втручання /т.4 а.с.121-125/.
Постановою Верховного Суду від 17 січня 2024 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року та постанова Київського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року скасовані, а справа була передана на новий розгляд до суду першої інстанції.
Верховний Суд вказав на те, що інтерес   ОСОБА_1 як заінтересованої особи (не сторони оспорюваних правочинів) полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації ним його прав.
Таким чином, позивач обрав належний спосіб захисту своїх прав, оскільки на час подання позову договір купівлі-продажу від 14 вересня 2017 року був чинний, в судовому порядку недійсним не визнавався.
Крім того, фраудаторний правочин це правочин, який вчинений саме боржником на шкоду кредитору.
Водночас   ОСОБА_3 , якій ОСОБА_2 відчужив квартиру, і яка надалі відчужила її   ОСОБА_5 , не є боржником, і такий договір між нею та ОСОБА_5 не є предметом цього позову.
Належним способом захисту кредитора є відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (постанова Верховного Суду від13 вересня 2023 року у справі №638/9047/19, провадження № 61-8399св23).
Тому питання врегулювання правовідносин між боржником і третіми особами - кінцевими власниками неодноразово відчуженого майна боржника у разі визнання договору між   ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним внаслідок його фраудаторності, не впливає на кредитора, який стягує заборгованість лише з боржника.
Суди попередніх інстанцій всупереч наведеним вище нормам процесуального права не сприяли учасникам процесу в реалізації ними їхніх процесуальних прав, не звернули уваги на те, що позивач звернувся до суду з вимогами які відповідають належному способу захисту його прав.
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій фактично не виконали завдань цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України) /т.5 а.с.202-210/.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2024 року справа була прийнята до провадження /т.6 а.с.4/.
При новому розгляді справи позивачем до суду був поданий лист Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області від 26 березня 2024 року, з якого вбачається, що виконавчий лист Хустівського районного суду Закарпатської області № 39/3458/14-ц від 31 січня 2018 року про стягнення з ОСОБА_16 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі  6929424 (шість мільйонів дев`ятсот двадцять дев`ять тисяч чотириста двадцять чотири) гривень 18 копійок перебуває на виконанні Печерського відділу державної виконавчої служби у м. Києві з 12 червня 2019 року.  В ході виконавчого провадження винесено постанову про арешт майна боржника, проте згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта інформація відносно нерухомого майна, на яке  можливо звернути стягнення в реєстрі відсутня. Згідно з відповідей МВС інформація щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів відсутня. Станом на 26 березня 2024 року стягнено боргу на суму 23604,01 грн, залишок нестягнутої суми 6905820,17 грн /т.6 а.с.10-11/.
Аналогічні дані наведені і у листі Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області від 11 квітня 2024 року. В додатку до цього листа міститься інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 25 липня 2022 року згідно якої за ОСОБА_2 зареєстровано право оренди на земельну ділянку /т.6 а.с.55-58/.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18 квітня 2024 року закінчено підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті в судовому засіданні /т.6 а.с.15/.
19 квітня 2024 року до суду першої інстанції надійшла заява позивача про залучення до участі у справі в якості відповідача ОСОБА_5 та заява про уточнення позовних вимог подана позивачем засобами поштового зв`язку 23 березня 2024 року. В цій заяві позивач визначив відповідачами  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та просив:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 14 вересня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Надією Володимирівною за р. № 1524;
- відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення від ОСОБА_5 у власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 /т.6 а.с.25-28/.
30 квітня 2024 року судом першої інстанції ухвалено рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог, яке є предметом даного апеляційного перегляду. У вступній частині рішення суду серед відповідачів у справі вказаний ОСОБА_5 , в позовних вимогах викладених в редакції уточненої позовної заяви від 23 березня 2024 року /т.6 а.с.70-72/.
 
Першим питанням, яке підлягає до вирішення колегією суддів апеляційного суду, є питання щодо визначення змісту заявлених позовних вимог, так як в матеріалах справи відсутній процесуальний документ щодо вирішення питання прийняття уточнених позовних вимог поданих при новому розгляді справі.
 
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
У разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею.
Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.
В порядку визначеному ч.2 ст. 258 ЦПК України процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.
Згідно з ч.5 ст. 259 ЦПК України ухвали суду, постановлені окремим документом, підписуються суддею (суддями) і приєднуються до справи. Ухвали, постановлені судом без оформлення окремого документа, зазначаються у протоколі судового засідання. Суд може оформити такі ухвали окремим документом після закінчення судового засідання.
 
З матеріалів справи вбачається, що при першому розгляді справи позивачем була подана заява про зміну предмету позову, в якій він визначив ОСОБА_5 в якості відповідача у справі та заявив вимогу про витребування від ОСОБА_5 у власність ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Ухвалою суду першої інстанції, занесеною до протоколу судового засідання від 11 червня 2020 року суд відмовив в прийнятті даної заяви до розгляду. У зв`язку з цим подальший розгляд справи здійснювався з урахуванням вимог викладених в первісній позовній заяві. Разом з тим суд касаційної інстанції вказав на те, що суди не сприяли учасникам процесу в реалізації ними їхніх процесуальних прав, не звернули уваги на те, що позивач звернувся до суду з вимогами які відповідають належному способу захисту його прав.
При новому розгляді справи позивачем подані заяви про залучення відповідачем ОСОБА_5 та уточнення позовних вимог, в яких висунуто лише дві вимоги, а саме вимога до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договір купівлі-продажу квартири від 14 вересня 2017 року та вимога до ОСОБА_5 про витребування спірної квартири у власність ОСОБА_2 .
Як вже вказано вище, в матеріалах справи відсутній процесуальний документ суду першої інстанції щодо вирішення питання прийняття уточнених позовних вимог поданих позивачем при новому розгляді справі. Процесуальний закон не містить визначення такого процесуального документу, як уточнення позовних вимог, проте по своїй суті подана позивачем заява є заявою про зміну предмету позову. Вказана заява надійшла до суду після завершення підготовчого провадження, однак за даними поштового відділення вона була подана до  дати призначеного підготовчого засідання та надійшла до суду до дати розгляду справи по суті. Також зі змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що судом розглядались вимоги викладені в заяві від 23 березня 2024 року, яка надійшла до суду першої інстанції 19 квітня 2024 року. 
З наведеного вбачається, що судом було допущено порушення норм процесуального закону щодо відсутності вирішення питання про прийняття заяви позивача про зміну позовних вимог. Враховуючи, що ця зміна предмету позову зумовлена необхідністю захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, на що звернута увага Верховним Судом, а також враховуючи фактичне прийняття судом до уваги і розгляд саме викладених в заяві від 23 березня 2024 року позовних вимог, колегія суддів апеляційного суду вважає, що справа підлягає перегляду саме з урахуванням вказаних вимог. При цьому слід зазначити, що допущене судом першої інстанції порушення процесуального закону не є підставою для скасування рішення суду, оскільки не призвело до порушення прав учасників судового розгляду, оскільки про таке ними не заявлено, та направлено на вирішення спору між ними.
 
Вирішуючи спірні правовідносини по суті апеляційний суд керується наступними нормами чинного законодавства.
 
В силу ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.
Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
За вимогами ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно із ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 234 ЦК України фіктивним  є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
 
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17 зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред'явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов'язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов'язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).
Аналогічні правові висновки наведені в постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №693/624/19, від 29 вересня 2022 року у справі №757/64000/16-ц та інших, що свідчить про вже усталену судову практику у таких правовідносинах.
У постанові Верховного Суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21 вказано на те, що недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред'явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається. 
Таким чином боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (позиція Верховного Суду у справі №369/8077/19 від 14 вересня 2022 року).
Належним способом захисту кредитора є відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (постанова Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі №638/9047/19).
 
Верховний Суд неодноразово звертав увагу і на необхідності врахування судами принцип добросовісності учасників цивільних правовідносин.
Так, у Постанові Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17 наведено наступний правовий висновок.
Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. 
У Постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 вказано на те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. 
У Постанові Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі № 311/2145/19-ц вказано на те, що розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними. 
 
Згідно з ч.1 ст.76, ч.1 ст.81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною 4 ст.81 ЦПК України визначено, що рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
З наведених обставин справи вбачається, що  відповідач ОСОБА_2 має боргове зобов`язання перед позивачем, яке виникло на підставі договору позики укладеному між ними 09 липня 2010 року. 
Рішення суду про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача суми заборгованості за вказаним договором було ухвалено апеляційним судом 03 липня 2015 року. Проте судом касаційної інстанції вказане рішення було скасовано  15 лютого 2017 року, і відповідно чинним залишилось рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості. Постановою Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року було скасовано судове рішення від 15 лютого 2017 року та залишено в силі постанову апеляційного суду від 03 липня 2015 року.
Оспорюваний договір купівлі-продажу від 14 вересня 2017 року був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Тобто в цей період рішення про стягнення заборгованості було скасовано судом касаційної інстанції та чинним було рішення суду про відмову у позові. На час укладення цього договору також були відсутні будь-які заборони на відчуження цього майна.
Позивач вказує на те, що на час укладення цього договору касаційним судом було відкрито провадження за його заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року. Матеріали справи містять копію відповідної ухвали, датою постановлення якої є 09 червня 2017 року. Разом з тим даних про направлення цієї ухвали відповідачу ОСОБА_2 матеріали справи не містять, до того ж вказане судове рішення відсутнє в Єдиному державному реєстрі судових рішень. А отже стверджувати, що відповідач ОСОБА_2 вчинив дії щодо відчуження належного йому майна саме внаслідок відкриття провадження касаційним судом не вбачається можливим.
Сторона відповідача вказує на те, що відповідач ОСОБА_2 будучи впевненим в остаточності судового рішення про відмову у стягненні заборгованості, при укладенні договору, не мав на меті ухилення від виконання зобов`язанням перед позивачем, а керувався власними потребами.
За загальним правилом скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення.
Оспорюваний договір купівлі-продажу від 14 вересня 2017 року був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є братом і сестрою, що ними не заперечувалось в ході розгляду справи. 
Позивач в ході розгляду справи вказував на те, що обставина укладення договору між такими близькими родичами, як брат і сестру, які підтримують достатньо тісний зв`язок, свідчить про його фіктивність. Проте саме по собі обставина укладення договору між близькими родичами не свідчить про його фіктивність чи фраудаторність, оскільки законодавство не забороняє укладення договорів між родичами, проте вимагає додержання загальних підстав для відповідного виду договорів. 
Оспорюваний договір є договором купівлі-продажу, що передбачає оплатність  договору та реальне передання майна, що є його предметом.  
З матеріалів справи вбачається, що вказаний договір був дійсно оплатним, про що свідчить відповідний банківський документ. При цьому ціна договору була визначена на підставі висновку оцінки, що вказує на реальність ціни. Вказана обставина не була спростована стороною позивача належними та допустимими доказами, яким мав би бути висновок експерта, а надані позивачем витяги з електронних ресурсів не можуть бути прийняті до уваги суду. А отже доводи позивача про те, що ціна договору не відповідала ринковій ціні слід визнати недоведеними.
Також з матеріалів справи вбачається, що після укладення договору оплата комунальних послуг за адресою спірної квартири здійснювалась новим власником ОСОБА_3 , та нею були вчинені  дій щодо усунення перешкод у користуванні власністю. Даних про те, що відповідач ОСОБА_2 здійснював подальше користування спірною квартирою, як те вказував позивач, матеріали справи не містять. При цьому суд не приймає до уваги  посилання відповідача ОСОБА_2 на укладений ним договір оренди іншої квартири, оскільки такий договір був  укладений 01 жовтня 2014 року строком на 2 роки, тобто в період коли спірна квартира перебувала у власності відповідача ОСОБА_2 .
Враховуючи наведене колегія суддів не вбачає правових підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири від 14 вересня 2017 року фіктивним, як на те вказував позивач при зверненні до суду з позовом, а отже з цих підстав вимога про визнання недійсним оспорюваного договору не підлягає до задоволення.
Для кваліфікації правочину як фраудаторного важливим є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна, а також наявність в діях боржника ознак недобросовісності та зловживання правом у цивільних правовідносинах (статті 3, 13 ЦК України). 
Проте з урахуванням наведених вище обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність ознак фраудаторності у договорі купівлі-продажу укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 14 вересня 2017 року, оскільки обставини саме ухилення від виконання зобов`язань перед позивачем не доведені в ході розгляду справи, а на припущеннях не може ґрунтуватись рішення суду.
Відповідач ОСОБА_3 21 червня 2019 року відчужила спірну квартиру відповідачу   ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу. На час укладення цього договору були відсутні будь-які заборони на відчуження цього майна. При цьому ціна договору була визначена на підставі висновку оцінки, що вказує на реальність ціни і вказана обставина не була спростована стороною позивача належними та допустимими доказами, яким мав би бути висновок експерта, а надані позивачем витяги з електронних ресурсів не можуть бути прийняті до уваги суду. Здійснення оплати за цим договором підтверджується банківським документом, що свідчить про реальну оплатність вказаного договору. При цьому в матеріалах справи відсутні дані про пов`язаність, прямо чи опосередковано, відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 . Натомість в ході апеляційного перегляду позивач не заперечував обставин добросовісності відповідача ОСОБА_5 . 
Ні відповідач ОСОБА_3 , ні відповідач ОСОБА_5 не є боржником перед позивачем, а укладений між ними договір не є предметом цього позову.
Позивачем висунута вимога до відповідача ОСОБА_5 про витребування майна у власність відповідача ОСОБА_2 , вказуючи на те, що лише таким шляхом він зможе захистити свої порушені права.
В порядку ст. 387 ЦК України з вимогою про витребування майна може звернутися власник цього майна. Проте інтерес  позивача полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації ним його прав щодо звернення стягнення на вказане майно для погашення наявної перед ним заборгованості і  практика Верховного Суду вказує на можливість застосування такого способу захисту кредитора. А тому колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту.
Разом з тим застосування вказаного способу захисту залежить, перш за все, від встановлення обставин щодо відсутності у особи права на відчуження спірного майна та недобросовісності дій учасників спірних правовідносин. Проте у цій справі вказані обставини не знайшли свого підтвердження. 
Крім того, при вирішенні спорів щодо прав на нерухоме майно суду необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про добросовісність набувача майна.
Судова практика вказує також на те, що розглядаючи справи щодо застосування положень ст. 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.
На це вказано, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2025 року у справі № 756/4527/22 та інших.
Як вже вказано вище, у цій справі укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договір купівлі-продажу від 21 червня 2019 року не містить ознак фраудаторності і добросовісність останнього набувача ОСОБА_5 не спростована і навіть визнана стороною позивача в ході розгляду справи, а отже підстав для вручання у його право не вбачається.
З огляду на вказане, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про витребування від відповідача ОСОБА_5 на користь відповідача ОСОБА_2 спірної квартири.
 
Враховуючи все викладене вище, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, вказавши про відсутність підстав встановлення недійсності оспорюваного правочину та витребування майна, проте судом першої інстанції не в повному обсязі досліджені обставини справи та не надано оцінки всім наведеним позивачем підставам недійсності оспорюваного правочину, а також зроблено помилковий висновок щодо обрання невірного способу захисту, що вказує на порушення норм матеріального та процесуального права.  У зв`язку з цим апеляційна скарга подана позивачем підлягає до задоволення частково.
Отже сукупність досліджених апеляційним судом обставин справи, аналіз та оцінка доводів апеляційної скарги приводять до висновку, що не всі вказані позивачем доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, а тому апеляційний суд усуваючи вказаний недолік судового розгляду вважає за можливе змінити рішення суду першої інстанції, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови. 
 
В порядку ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Положення ч.13 цієї норми законодавства вказують на те, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
А отже у разі відсутності підстав для задоволення позовних вимог судові витрати понесені позивачем компенсації не підлягають. 
 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції                     
                                                 
П О С Т А Н О В И В
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року  - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.
 
Суддя-доповідач:                                                                             В.В. Соколова
 
Судді:                                                                                                 С.М. Верланов
 
                                                                                                             Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 25 червня 2025 року.