Ухвала
Іменем України    
 
04 серпня 2025 року
м. Київ
 
справа № 308/2660/21
провадження № 61-8979ск25 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 липня 2024 року у складі судді: Логойди І. В., та постанову Закарпатського апеляційного суду від 27 травня 2025 року у складі колегії суддів: Джуги С. Д., Собослоя Г. Г., Мацунича М. В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Ужгородська районна державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно.
 
Позов мотивований тим, що рішенням № 121 від 09 серпня 1989 року виконавчого комітету Ужгородської районної ради народних депутатів Закарпатської області «Про оформлення права власності на житлові будинки, які належать громадянам с. Оноківці та Оріховиця», ухваленого на підставі рішення виконкому Оноківської сільської ради № 39 від 20 липня 1989 року «Про оформлення права власності на житлові будинки у селах Оноківці та Оріховиця» керуючись постановою РМ СРСР № 136 від 10 лютого 1985 року та УСУ № 380 від 15 липня 1985 року, зобов`язано Ужгородське міжміське БТІ провести реєстрацію будинків згідно списку, де під номером 79 зазначено оформити право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 і видати свідоцтво про право власності ОСОБА_5 (батько позивачки). Ця обставина підтверджується випискою з рішення № 121 від 09 серпня 1989 року виконавчого комітету Ужгородської районної ради народних депутатів Закарпатської області «Про оформлення права власності на житлові будинки, які належать громадянам с. Оноківці та Оріховиця», виданою Оноківською сільською радою та архівною копією цього ж рішення № 37 від 27 лютого 2018 року. 
 
На будинок загальною площею 84,80 м. кв та жилою площею 54,6 м. кв був виготовлений технічний паспорт №(129)159 реєстровий номер 131 на ім`я ОСОБА_5 та згідно зі зведеним актом вартості будівель і споруд станом на 22 листопада 1990 року за адресою АДРЕСА_1 числились: житловий будинок, сарай, сарай, вбиральня, сарай, гараж, літня кухня, огорожі (ворота, калітка, паркан), споруди (тротуар, колодязь). 
 
Згідно з випискою з погосподарської книги від 12 квітня 2018 року № 790 за період 1991-1995 років за адресою: АДРЕСА_1 на особовому рахунку №  НОМЕР_1 закріплений за ОСОБА_5 , 1934 року народження, житловий будинок на праві приватної власності про що наявний запис в погосподарській книзі №18. З 15 вересня 1956 року ОСОБА_6 (згідно актового запису - ОСОБА_7 ) 1934 року народження, перебував у шлюбі з ОСОБА_8 (мати позивачки), про що виконавчим комітетом Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області складений актовий запис за номером 18 та 17 травня 2012 року такий актовий запис зареєстрований в реєстрі за номером № 00070463774. Ця обставина підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя № 00019720014 від 07 березня 2018 року наданим Ужгородським районним відділом ДРАЦС ГТУЮ у Закарпатській області. 
 
Позивачка ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з укладенням 06 серпня 1977 року (актовий запис номер 24 складений Оноківською сільською радою Ужгородського району) шлюбу прийняла прізвище ОСОБА_10 - є донькою зазначених вище ОСОБА_6 та ОСОБА_8 . 12 жовтня 1991 року (не завершивши оформлення права власності на цей житловий будинок) ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) помер, про що виконавчим комітетом Оноківської сільської ради 14 жовтня 1991 року складений відповідний актовий запис за номером 21. Після смерті батька позивачки ОСОБА_5 фактично прийняли спадщину (1/2 частину в праві спільної сумісної власності), проживаючи в спірному будинку, його дружина та мати позивачки ОСОБА_8 , яка за свого життя встигла лише оформити право власності на земельну ділянку площею 0,123 га під будинком (так як це було передумовою реєстрації речових прав на успадкований за чоловіком будинок) кадастровий номер 2124884800:12:014:0022 за адресою АДРЕСА_1  реєстраційний номер 906110321248, зареєструвавши речові права на неї 19.04.2016 року. 27 червня 2017 року у віці 78 років мати позивачки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (не завершивши оформлення прав на успадкований за померлим чоловіком будинок в тому числі - і через перенесений у 2013 році ішемічний інсульт, що підтверджується довідкою про причину смерті від 29 червня 2017 року №17) померла. Позивачка тривалий час доглядала свою матір, яку сама і поховала 29 червня 2017 року за власні кошти, та яка залишила 18 травня 2017 року на випадок своєї смерті заповіт, посвідчений секретарем виконкому Оноківської сільської ради та зареєстрований у реєстрі за номером 34, який не був скасованим. Згідно із заповітом все своє майно ОСОБА_8 ,   ІНФОРМАЦІЯ_3 , заповідала своїй доньці ОСОБА_3 
 
11 вересня 2017 року до Спадкового реєстру Ужгородською районною державною нотаріальною конторою внесений запис про реєстрацію спадкової справи номер 61202652 за померлою ОСОБА_8 , що підтверджується витягом номер 49044683. Після смерті матері відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме - зазначені вище: земельну ділянку кадастровий номер 2124884800:12:014:0022 за адресою АДРЕСА_1 , та житловий будинок за цією ж адресою. 
 
18 вересня 2018 року позивачу державним нотаріусом Ужгородської районної нотаріальної контори видане Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку кадастровий номер 2124884800:12:014:0022 за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,1230 га, яке зареєстроване в реєстрі за номером 2-400. Цього ж дня 18 вересня 2018 року речові права на земельну ділянку зареєстровані за позивачкою державним реєстратором на підставі рішення 43059955 від 18 вересня 2018 року на праві приватної власності на підставі зазначеного свідоцтва про право на спадщину, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 138150169 від 18 вересня 2018 року. 
 
Однак, цього ж дня 18 вересня 2018 року державним нотаріусом Ужгородської районної державної нотаріальної контори Мешко Т. М. винесена № 537 про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_8 на житловий будинок, розташований на вказаній земельній ділянці з підстави того, що не надані правовстановлювальні документи про належність будинку спадкодавцю, які з причин вказаних вище не були оформлені спадкодавцем. Згідно довідки виконкому Оноківської сільської ради № 2300 від 01 вересня 2017 року на день смерті зі спадкодавцем проживали 6 осіб, з яких троє - правнуки, одна повнолітня онука та повнолітня невістка - відтак вони не перебувають в числі спадкоємців першої черги, якою є позивачка, а зареєстрований син спадкодавця ОСОБА_4 , 1964 року народження, - відтак не зазначений у заповіті та не був непрацездатним за віком на момент відкриття спадщини (53 роки), а тому не має права на спадкування за матір`ю. 
 
У справі 308/3138/19 рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 12 липня 2019 року було визнане право власності позивачки на спірний будинок в порядку спадкування. Відповідач ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 липня 2019 року з підстави того, що йому належить на праві спадкування 1/2 частина спірного будинку. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 27 січня 2021 року рішення суду першої інстанції скасоване з підстави порушення спадкових прав відповідача. 
 
Спірний будинок було збудовано до 01 липня 2004 року, то державна реєстрація прав на нього не була обов`язковою, а відтак виникнення права власності на нього не залежить від державної реєстрації. Крім того, порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз`яснюється: оформлення свідоцтва на право власності на об`єкти, які були закінчені будівництвом після 05 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними; по об`єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Відповідач як такий, що проживав з батьком позивачки на момент смерті фактично прийняв у рівній частці з ОСОБА_11 спадщину (у виді 1/2 частки у праві спільної сумісної власності) - таким чином частка відповідача у спірному будинку має складати 1/2 від 1/2 частини = 1/4 частина, а решта = 1/2 частина як частина спільної сумісної власності та 1/4 частина успадкована за раніше померлим чоловіком - разом 3/4 частини спірного будинку належали спадкодавиці ОСОБА_12 , за якою це майно успадкувала позивачка на підставі заповіту. Відтак право позивачки підлягає до захисту судом.
 
ОСОБА_3 , з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила:
визнати за ОСОБА_3 право власності (в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8 , 1939 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 ) на 3/4 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 червня 2021 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, третя особа- Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним та об`єднано його в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_3 до відповідача ОСОБА_4 , третя особа - Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно.
 
В обґрунтування зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 вказував, що його мати ОСОБА_8 , яка є також матір`ю ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 у віці 78 років. 20 грудня 2019 року ОСОБА_13 після отримання рішення Ужгородського міськрайонного суду в цивільній справі № 308/3138/19 за позовом ОСОБА_3 до Оноківської сільської ради Ужгородського району про визнання права власності в порядку спадкування та ознайомлення з матеріалами цієї справи, стало відомо про існування заповіту ОСОБА_8 від 18 травня 2017 року. Відповідно до заповіту від 18 травня 2017 року, посвідченого секретарем виконкому Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області Бабідорич М. П. ОСОБА_8 заповіла все своє майно своїй дочці.
 
ОСОБА_13 вважав заповіт недійсним, оскільки мати тривало хворіла, перенесла декілька інсультів, мала церебральний параліч, гіпертонічну хворобу 3 ступеню, афазію, у зв`язку з чим не мала змоги правильно сприйняти та усвідомити значення своїх дій та не могла його підписати, такий вчинений іншою особою, у такому не зазначено місце народження заповідачки, записаний зі слів ОСОБА_8 за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. При складані заповіту порушено вимоги статті 1253 ЦК України щодо необхідності присутності свідків, коли заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт.
 
03 грудня 2021 року представник третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_1 - адвокат Дубровська О.М. подала позовну заяву про визнання заповіту недійсним.
 
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 червня 2022 року прийнято позовну заяву третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, треті особи: ОСОБА_4 , Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно та зустрічним позовом ОСОБА_4 до першого відповідача - ОСОБА_3 , другого відповідача - Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, третя особа - Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.
 
В обґрунтування позовної заяви третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 зазначено, що ОСОБА_8 склала заповіт на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Цей заповіт посвідчено секретарем виконкому Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області Бабідорич М. П. 24 березня 2014 року о 13 год. 35 хв. 12 жовтня 2021 року ОСОБА_1 встало відомо про існування заповіту ОСОБА_8 від 18 травня 2017 року, посвідченого секретарем виконкому Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області Бабідорич М. П., відповідно до якого ОСОБА_8 заповіла все своє майно своїй дочці ОСОБА_3 
 
ОСОБА_1 вважав, що заповіт ОСОБА_8 , складений на користь ОСОБА_3 є недійсним, оскільки ОСОБА_8 на час складання цього заповіту перенесла декілька інсультів, мала церебральний параліч, гіпертонічну хвороба 3 ступеню, афазію, у зв`язку із чим не мала змоги правильно сприйняти та усвідомити значення своїх дій та не могла його підписати. Підпис на заповіті від 18 травня 2017 року вчинений від імені ОСОБА_8 іншою особою. Порядок складення заповіту регламентований главою 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 1, згідно якої, нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повного цивільною дієздатністю, які складені відповідно до вимог статей 1233-1257 ЦК України та особисто подані нотаріусу (належній посадовій особі). Посвідчення заповіту через представників не допускається. У заповіті зазначаються місце і час складення заповіту, дата та місце народження заповідача. Заповіт особисто підписує заповідач. Всупереч зазначеному Порядку місце народження заповідачки ОСОБА_8 в заповіті не зазначено. Оспорюваний заповіт було записано, як зазначено в заповіті, зі слів ОСОБА_8 за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (комп`ютера). Заповіт перед підписанням було прочитано заповідачці вголос, про що відображено в його тексті. За приписами статті 1248 ЦК нотаріус (відповідна посадова особа) посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
 
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 липня 2024 року первісний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно - задоволено частково:
визнано за ОСОБА_3 право власності (в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8 , 1939 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 ) на 1/2 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 
у задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено;
у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 та позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним - відмовлено;
вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що: 
суд першої інстанції сказав, що поданий суду заповіт від 18 травня 2017 року відповідає вимогам норми 1247 ЦК України, оскільки складений у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення (село Оноківці, 18 травня 2017 року), особисто підписаний ОСОБА_8 , що в ході судового розгляду справи не спростовано поданими доказами, які подавались і підтримувались сторонами у процесуальному порядку, посвідчений повноважною особою - секретарем виконавчого комітету Оноківської сільської ради, яка в судовому засіданні надала свідчення як свідок, зареєстровано у спадковому реєстрі за №34;
згідно з поданими доказами заповіт написаний за допомогою загальноприйнятих технічних засобів та на прохання особи ОСОБА_8 записаний частково з її слів власноручно секретарем виконавчого комітету Оноківської сільської ради, а саме слова: «заповіт записаний з моїх слів та прочитаний мені вголос до підписання». Згідно з допитом свідка ОСОБА_14 , спадкодавець зачитала заповіт особисто та їй його зачитали. Доказів, що заповідач ОСОБА_8 через фізичні вади не може сама прочитати заповіт суду не надано, а отже, посвідчення заповіту не повинно відбуватися при свідках. Заперечення третьої особи з цього приводу спростовуються поданими доказами;
є усі правові підстави для визнання за ОСОБА_3 права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі вказаного житлового будинку. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 слід відмовити;
щодо зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіт ОСОБА_8 від 18 травня 2017 року, посвідчений секретарем Оноківської сільської ради Ужгородського району Бабидорич М. П. суд першої інстанції виснував, що під час розгляду справи судом не встановлено обставин нікчемності заповіту ОСОБА_8 від 18 травня 2017 року, обставин визнання його недійсним за обставин, що волевиявлення заповідача ОСОБА_8 не було вільним і не відповідало його волі, не наведено у позовній заяві не встановлено під час судового розгляду поданими доказами, а отже, у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 слід відмовити;
при відмові у задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 , суд вказав, що під час розгляду справи судом не встановлено обставин нікчемності заповіту ОСОБА_8 від 18 травня 2017 року, обставин визнання його недійсним за обставин, що волевиявлення заповідача ОСОБА_8 не було вільним і не відповідало його волі, не наведено у позовній заяві ОСОБА_1 не встановлено під час судового розгляду поданими доказами. ОСОБА_1 подав суду заповіт ОСОБА_8 від 24 березня 2014 року, за яким така заповідала усе своє майно ОСОБА_1 . Поряд з цим, враховуючи норми статті 1254 ЦК України такий вважається скасованим повністю заповітом від 18 травня 2017 року. За таких обставин у задоволенні позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 слід відмовити.
 
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 27 травня 2025 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бойко Б. Б., залишено без задоволення;
рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 липня 2024 року в оскаржуваній частині залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
рішення суду першої інстанції оскаржено ОСОБА_1 в частині часткового задоволення первісного позову ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно та в частині відмови у задоволенні позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним, в іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржено та не переглядається судом апеляційної інстанції;
апеляційний суд виходив з того, що відповідно до статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. 
оспорюючи заповіт спадкодавця ОСОБА_8 від 18 травня 2017 року на користь своєї доньки ОСОБА_3 , ОСОБА_1 посилався на те, що на час його складення ОСОБА_8 перенесла декілька інсультів, мала церебральний параліч, гіпертонічн хворобу 3 ступеню, афазію у зв`язку з чим не могла змоги правильно сприйняти та усвідомити значення своїх дій та не могла його підписати, а підпис у заповіті вчинений від імені ОСОБА_8 іншої особою;
однак, судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує заявлений позов, не подав жодних належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, а його доводи спростовуються матеріалами справи. Із заповіту від 18 травня 2017 року вбачається, що: такий складений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання; заповіт складено та підписано заповідачем у двох примірниках; на прохання заповідача заповіт записано за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У заповіті наявний підпис ОСОБА_8 та вказано, що заповіт записаний з її слів та прочитаний їй вголос до його підписання. Заповіт посвідчено секретарем Оноківської міської ради Бабидорич М. П., зареєстрований у реєстрі за № 34;
апеляційний суд вказав, що показаннями допитаних судом першої інстанції свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 стверджено, що секретар ОСОБА_17 приходила до ОСОБА_8 посвідчувати заповіт, ОСОБА_8 до останньої хвилини була у свідомості. Допита судом першої інстанції в якості свідка секретар виконавчого комітету Оноківської сільської ради ОСОБА_14 , яка посвідчувала заповіт, пояснила, що заповідач ОСОБА_8 була при розумі, прочитала заповіт та підписала його. Волевиявлення заповідача ОСОБА_8 було вільним і відповідало його волі;
апеляційний суд урахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц про те, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого у письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або уповноваженими особами;
на підставі викладеного, апеляційний суд виснував, що ОСОБА_1 не подав жодних доказів, які б підтверджували, що підпис у оспорюваному заповіті вчинений не заповідачем ОСОБА_8 , а також доказів того, що внаслідок перенесених та наявних захворювань ОСОБА_8 , на момент укладення заповіту, не могла змоги правильно сприйняти та усвідомити значення своїх дій. З врахуванням викладених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про часткове задоволення позову ОСОБА_3 про визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8 на 1/2 частини житлового будинку в АДРЕСА_1 та про відмову у позові третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 про визнання недійсним заповіту від 18 травня 2017 року.
 
14 липня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині часткового задоволення первісного позову ОСОБА_3 та відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити у цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , а у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 відмовити.
 
У клопотанні, яке міститься у касаційній скарзі, ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження, мотивуючи тим, що копію постанови апеляційного суду було отримано 14 червня 2025 року в електронному кабінеті, що підтверджується доданою роздруківкою з електронної скриньки представника.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року). 
 
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частина друга статті 390 ЦПК України).
 
Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 20 липня 2022 року у справі № 461/2565/20; від 23 листопада 2020 року в справі № 493/1102/17-ц; від 09 червня 2022 року в справі № 369/1913/17; від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц; від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що: 
третя особа з самостійними вимогами просила суд врахувати, що в процесі розгляду справи, за наслідками допиту свідка - секретаря виконавчого комітету Оноківської сільської ради   ОСОБА_14 , стало відомо про те що оскаржуваний заповіт ОСОБА_8 , посвідченого 18 травня 2017 року за № 34, який на прохання заповідача був записаний за допомогою загальноприйнятих технічних засобів фразу «заповіт записаний з моїх слів та прочитаний мені вголос до його підписання» записана від руки посадовою особою яка посвідчувала такий заповіт, а саме секретарем виконавчого комітету Оноківської сільської ради ОСОБА_14 . Зазначена посадова особа у своїх свідченнях підтвердила дану обставину і визнала, що це її почерк. Відповідно до наведеного, ОСОБА_8 підписала заповіт, зміст якого вона не прочитала, їй нібито його прочитали вголос до його підписання, після чого ОСОБА_8 поставила свій підпис. Наведене вище свідчить про грубе порушення під час посвідчення даного заповіту, так як у випадку якщо на прохання особи заповіт було записано з її слів за допомогою загальноприйнятих технічних засобів - заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним (стаття 1248 ЦК України). Зазначений текст повинен бути написаний особисто заповідачем;
з невідомих причин ОСОБА_8 не змогла сама прочитати заповіт, в супереч вимогам статті 1253 ЦК України, заповіт було прочитано безпосередньо секретарем виконавчого комітету Оноківської сільської ради Бабідорич М. П., а не заповідачем ОСОБА_8 . Для випадків коли заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт стаття 1248 ЦК України передбачає інші вимоги для посвідчення заповіту, які вказані в статті 1253 цього Кодексу;
ОСОБА_8 підписала оскаржуваний заповіт, зміст якого вона не прочитала, їй нібито його прочитали вголос до його підписання, після чого ОСОБА_8 поставила свій підпис. Зазначене дає підстави вважати, що під час посвідчення заповіту відбувалося порушення порядку складання заповіту, так як у випадку якщо на прохання особи заповіт було записано з її слів за допомогою загальноприйнятих технічних засобів - заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним (статті 1248 ЦК України). Саме цей заповіт посвідчено всупереч вимогам Цивільного кодексу України та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/51. Перед підписом ОСОБА_18 , як зазначено, що заповіт прочитано їй вголос та фраза «заповіт записаний з моїх слів та прочитаний мені вголос до його підписання» записана від руки секретаря, а не ОСОБА_18 . У заповіті відсутня інформація про те, що заповіт посвідчувався в присутності свідків, що суперечить статті 1253 ЦК України та пункту 1.8. розділу III вказаного Порядку, оскільки особу і дієздатність якої мало бути перевірено посадовою особою, яка вчиняла дану дію - секретарем сільської ради, згідно чого у випадку, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, то присутність не менше ніж двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. З наведених обставин та відповідно до вимог частини першої статті 1257 ЦК України цей заповіт є нікчемним як такий, що складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Те, щоб заповіт був прочитаний заповідачем вголос і підписаний ним є безумовною необхідністю, з додержанням якої, можна зробити висновок про наявність волевиявлення особи. Заповіт складений з порушенням, вимог щодо його посвідчення свідчить про те, що дійсність заповіту може бути оспорювана;
всупереч Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/51 місце народження заповідачки ОСОБА_8 в заповіті не зазначено;
положення частини другої статті 1248 ЦК України встановлюють чітку вимогу, заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Тобто він підлягає обов`язковому вголос прочитанню саме заповідачем перед його підписанням. Ця вимога не є формальною, а слугує запобіжником від випадків, коли документ може бути підписаний особою без реального усвідомлення його змісту. У справі, яка розглядається, підтверджено, що заповідачка сама не читала текст заповіту, і немає жодних доказів того, що вона вголос прочитала документ перед його підписанням;
ураховуючи недотримання обов`язкової вимоги, передбаченої частиною другою статті 1248 ЦК України щодо посвідчення заповіту - прочитання заповідачем вголос заповіту, який записаний із слів іншої особи, в постанові ВССУ від 29 березня 2017 року у справі № 607/18133/15-ц констатував, що заповіт є нікчемний в силу прямої вказівки закону - частини першої статті 1257 ЦК України.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Суди встановили, що рішенням виконавчого комітету Ужгородської районної ради народних депутатів від 09 серпня 1989 року № 121 «Про оформлення права власності на житлові будинки, які належать громадянам с. Оноківці та Оріховиця», ухваленим на підставі рішення Оноківської сільської ради від 20 липня 1989 року № 39 «Про оформлення права власності на житлові будинки у селах Оноківці та Оріховиця», зобов`язано Ужгородське міжміське БТІ провести реєстрацію будинків згідно списку, де під № 79 зазначено оформити право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 та видати свідоцтво про право власності ОСОБА_5 .
 
На будинковолодіння по АДРЕСА_1 на замовника ОСОБА_8 був виготовлений технічний паспорт інвентаризаційна справа 1339, а також за інвентаризаційною справою №159 на ОСОБА_3 було видано технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 , виготовлений станом на 12 квітня 2019 року, всього під забудовою житловий будинок 254,1 кв. м, під основною будівлею 131,1 кв. м, під господарськими, допоміжними будівлями і спорудами 123,0 кв. м.
 
За даними виписки з погосподарської книги за 1955-1957 рр. за ОСОБА_19 , 1896 року народження, особовий рахунок НОМЕР_2 , в по господарській книзі № 13, сторінка 81, був закріплений житловий будинок в АДРЕСА_2 , рік забудови 1952.
 
ОСОБА_20 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 .
 
ОСОБА_21 померла ІНФОРМАЦІЯ_8 .
 
Суди на підставі архівної довідки Державного архіву Закарпатської області від 06 лютого 2020 року № М-174/01-33 в документах архіву є дані про те, що ОСОБА_22 народився ІНФОРМАЦІЯ_9 , про що в книгу реєстрації актів про народження с. Оріховиця Ужгородського району внесено відповідний запис № 44 від 20 липня 1934 року. Місце народження - с. Оріховиця Ужгородського району. Батько - ОСОБА_23 , мати - ОСОБА_24 .
 
Суди встановили, що згідно з витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя №00019720014 ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , було укладено шлюб з ОСОБА_26 
 
ОСОБА_19 та ОСОБА_21 були батьками ОСОБА_6 , який одружився з ОСОБА_27 .
 
Згідно з доданою копією повторно виданого свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 ОСОБА_5 , такий помер ІНФОРМАЦІЯ_11 , такий спадкував майно після смерті своїх батьків ОСОБА_19 та ОСОБА_28 
 
позивачка - ОСОБА_29 народилася ІНФОРМАЦІЯ_12 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , змінила прізвище на ОСОБА_10 у зв`язку з укладенням шлюбу, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_5 .
 
Мати позивачки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 , виданого виконкомом Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області.
 
Згідно з довідкою виконавчого комітету Оноківської сільської ради від 29 червня 2017 року № 1173 ОСОБА_8 поховала ОСОБА_3 .
 
Братом позивачки - відповідачем за первісним позовом є ОСОБА_4 , про що подано копію свідоцтва про народження НОМЕР_7 .
 
Згідно з довідкою виконавчого комітету Оноківської сільської ради № 2300 на час смерті ОСОБА_8 з нею за адресою:  АДРЕСА_1 , були зареєстровані та проживали: ОСОБА_4 - син, ОСОБА_30 - невістка, ОСОБА_31 - онука, ОСОБА_32 - правнук, ОСОБА_33 - правнучка, ОСОБА_34 - правнучка.
 
19 червня 2014 року виконавчий комітет Оноківської сільської ради видав для подання в нотаріальну контору довідку № 1203, в якій зафіксовано, що на день смерті ОСОБА_35 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_11 , в АДРЕСА_1 проживали і були зареєстровані: ОСОБА_8 - дружина, 1936 року народження); ОСОБА_4 (з довідці - «Бич») - син, 1964 року народження; ОСОБА_13 - внучка, 1988 року народження; ОСОБА_36 - невістка, 1968 року народження.
 
У зазначених вище документах прізвище ОСОБА_37 зазначалося по різному: ОСОБА_37 та ОСОБА_38 .
 
ОСОБА_5 і ОСОБА_8 були батьками: ОСОБА_10 (до укладення 06 липня 1977 шлюбу та зміни прізвища ОСОБА_39 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_13 .
 
Після смерті чоловіка ОСОБА_5 , спадкоємцями майна стали дружина - ОСОБА_8 та син ОСОБА_4 .
 
Суди на підставі заповіту від 24 березня 2014 року, посвідченим Бабидорич М. П., секретарем виконавчого комітету Оноківської сільської ради за номером у реєстрі 309 встановили, що ОСОБА_8 заповіла усе своє майно, де б воно не було, де б воно не знаходилось, в чому б воно не заключалося, і взагалі все те, що буде належати на день смерті - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
 
Суди на підставі заповіту від 18 травня 2017 року, посвідченим Бабидорич М. П., секретарем виконавчого комітету Оноківської сільської ради за номером у реєстрі 34 встановили, що ОСОБА_8 заповіла усе своє майно, де б воно не було, де б воно не знаходилось, в чому б воно не заключалося, і взагалі все те, що буде належати на день смерті - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №53341924 спадкоємцем ОСОБА_8 визнана ОСОБА_3 .
 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 вересня 2018 року, номер спадкової справи 255/2017, зареєстровано в реєстрі 2-400, державний нотаріус Ужгородської районної державної нотаріальної контори Мешко Т. М., на підставі заповіту, посвідченого Оноківською сільською радою Ужгородського району Закарпатської області від 18 травня 2017 року за реєстровим номером 34, видала свідоцтво ОСОБА_3 , 1957 року народження, податковий номер НОМЕР_8 , яка проживає в АДРЕСА_3 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з: приватизованої земельної ділянки, належної померлій ОСОБА_8 на праві власності (кадастровий номер земельної ділянки: 2124884800:12:014:0022; місце розташування: АДРЕСА_1 ; цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); площа земельної ділянки 0,1230 га)
 
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18 вересня 2018 року державного нотаріуса Ужгородської районної державної нотаріальної контори Мешко Т. М., при подачі ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_8 заяви на видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 , їй відмовлено у видачі свідоцтва на право на спадщину за заповітом на житловий будинок, у зв`язку з тим, що спадкоємцем ( ОСОБА_3 ) не подано правовстановлювальних документів про належність даного майна спадкодавцеві ОСОБА_8 
 
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
 
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
 
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
 
Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)).
 
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
 
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
 
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов) (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
 
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).
 
Касаційний суд вже наголошував, що застосування позову про оспорення правочину (ресцисорного позову) потребує не лише встановлення підстав для оспорення, але й порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду (див. постанову Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19 (провадження № 61-4283св24)).
 
Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).
 
Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).
 
Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).
 
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18)). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
 
Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)).
 
Визнання недійсним нікчемного правочину чи встановлення нікчемності правочину не є належним способом захисту права чи інтересу. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (див. пункти 53 - 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), пункти 69 - 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18)).
 
Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року в справі № 369/7921/21 (провадження № 61-5293 сво 23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року в справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23)).
 
Касаційний суд вже звертав увагу, що автономія волі та приватний інтерес є «підвалинами» сучасного приватного права. Завдання приватного права полягає у «напрацюванні» таких правил, які максимальною мірою забезпечують автономію волі та реалізацію приватного інтересу кожної особи, без порушення прав і інтересів інших осіб (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року в справі № 601/1396/21 (провадження № 61-6001св23)).
 
Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (див.: зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21)).
 
Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Ієрархія актів цивільного законодавства може базуватися на їх юридичній силі (вимір по вертикалі). Вона поширюється, по-перше, на співвідношення закону та підзаконних актів та, по-друге, на співвідношення Конституції та законів (як кодифікованих, так і інших (поточних)). Щодо виміру ієрархії актів цивільного законодавства по вертикалі, то в статті 4 ЦК України встановлено повний перелік нормативно-правових актів, якими можуть регулюватися цивільні відносини. При цьому можливість видання актів цивільного законодавства на підзаконному рівні для зазначених органів суттєвим чином обмежена. На рівні Конституції України та закону не передбачено можливості Міністерства юстиції України регулювати вимоги щодо форми і порядку посвідчення заповіту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 369/7921/21 (провадження № 61-5293 сво 23)).
 
Касаційний суд вказував, що під змістом правочину у доктрині та судовій практиці розуміється сукупність умов, викладених у ньому. Аналіз положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати, що зміст заповіту складає розпорядження заповідача відносно належних йому прав та обов`язків. Тобто розпорядження, як правило, про призначення спадкоємців та розподіл між ними належних спадкодавцю прав та обов`язків (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 681/196/20 (провадження № 61-9375св21), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21)).
 
Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).
 
Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (стаття 1234 ЦК України).
 
Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України).
 
Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (абзац 1 частини другої статті 1248 ЦК України).
 
У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним (абзац 2 частини другої статті 1248 ЦК України).
 
Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу) (абзац 3 частини другої статті 1248 ЦК України).
 
Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України).
 
За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України).
 
Касаційний суд зазначав, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року у справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18)).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) вказано, що:
«слід звернути увагу на вимогу частини першої статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, звертає на себе увагу те, що тут йдеться, по-перше, про зміст правочину, а не про його форму та порядок посвідчення; по-друге, про невідповідність змісту не законам, а саме актам цивільного законодавства. При цьому вивчення змісту спірного заповіту та текстів судових рішень не дали жодних доводів для визначення актів цивільного законодавства, яким би суперечив зміст заповіту. Посилання на вимоги статті 13-1 Закону України «Про нотаріат», пункту 2 глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, є недоречним виходячи з такого. По-перше, наведені нормативно-правові акти не є актами цивільного законодавства у розумінні статті 4, частини першої статті 203 ЦК України. По-друге, недотримання і порушення правових норм, що в них містяться, не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України). Порушення норм про необхідність додержуватися нотаріусом свого нотаріального округу може тягти відповідальність нотаріуса, передбачену законом, але не тягне нікчемність заповіту, посвідченого з таким порушенням. Адже правове регулювання порядку посвідчення нотаріусом правочинів лежить поза сферою ЦК України і не є матеріальним правом. Законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право - встановлювати підстави нікчемності правочину, якщо саме таких підстав для його нікчемності матеріальне право не містить».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 620/564/19 (провадження № 61-6254св21) зазначено, що: 
«за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У справі, яка переглядається: суди відмовили в задоволенні позовної вимоги про встановлення факту нікчемності заповіту внаслідок недоведеності, що заповідач не підписувала заповіт; суди не врахували, що позовна вимога про встановлення факту нікчемності заповіту не є належним способом захисту прав і в задоволенні позову потрібно було відмовити з цієї підстави. Тому судові рішення в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про встановлення факту нікчемності заповіту слід змінити в мотивувальній частині. Проте суди зробили правильний висновок про відмову у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту нікчемності заповіту».
 
Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України).
 
Правила статті 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
 
З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається:
а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними;
б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказано, що
«правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. 
Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними».
 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Суди встановили, що: заповіт  ОСОБА_8 від 18 травня 2017 року складений з дотриманням вимог щодо його форми та посвідчення; обставини, які б свідчили про нікчемність заповіту від 18 травня 2017 року, відсутні; ОСОБА_1 не доведено його позовних вимог щодо недійсності оспорюваний заповіту на підставі того, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. 
 
За таких обставин суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 та задовольнили первісний позов ОСОБА_3 .
 
Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 23 листопада 2020 року в справі № 493/1102/17-ц; від 09 червня 2022 року в справі № 369/1913/17; від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц; від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц є необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.
 
Посилання у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 461/2565/20 необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Аргумент касаційної скарги про те, що ОСОБА_8 підписала оскаржуваний заповіт, зміст якого вона не прочитала, а їй нібито його прочитали вголос до його підписання, після чого ОСОБА_8 поставила свій підпис і зазначене дає підстави вважати, що під час посвідчення заповіту відбувалося порушення порядку складання заповіту, так як у випадку якщо на прохання особи заповіт було записано з її слів за допомогою загальноприйнятих технічних засобів - заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним (стаття 1248 ЦК України) не свідчить про те, що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Оскільки у справі ОСОБА_1 не доведено і судами не встановлено наявності фізичних вад у заповідача, які б позбавляли її можливості прочитати заповіт.
 
Аргумент касаційної скарги про те, що всупереч Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/51 місце народження заповідачки ОСОБА_8 в заповіті не зазначено касаційний суд відхиляє, оскільки у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 369/7921/21 (провадження № 61-5293 сво 23) зроблено висновок, що «законодавець у ЦК України не передбачив такої підстави для кваліфікації заповіту, посвідченого секретарем сільської ради, нікчемним, як відсутність рішення виконавчого комітету сільської ради щодо покладання на цю посадову особу вчинення нотаріальних дій, так і відсутність вказівки в заповіті місця народження заповідача. Це не впливає на форму заповіту та порядок його посвідчення. Протилежна кваліфікація буде базуватися на мотивах розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення і порушить принцип свободи заповіту, оскільки він піддається правовій охороні й після смерті заповідача».
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 липня 2024 року та постанови Закарпатського апеляційного суду від 27 травня 2025 року.
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 липня 2024 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 27 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Ужгородська районна державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                          В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                                         І. О. Дундар 
 
                                                                                                    Є. В. Краснощоков