УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 серпня 2025 року
м. Київ
справа № 127/11964/24
провадження № 51-2538ск25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 06 лютого 2025 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 03 квітня 2025 року у кримінальному провадженні № 12024020020000054 за обвинуваченням 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Авдіївка Донецької обл., жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 5 ст. 361 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 06 лютого 2025 року             ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено до покарання у виді: обмеження волі  за ч. 1 ст. 357 КК на строк 1 рік; за ч. 5 ст. 361 КК, із застосуванням приписів ч. 1                ст. 69 КК, позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з роботою інформаційних, електронних, комунікаційних, інформаційно-комунікаційних систем, електронних комунікаційних мереж, на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з роботою інформаційних, електронних, комунікаційних, інформаційно-комунікаційних систем, електронних комунікаційних мереж, на строк 3 роки.
Також суд вирішив питаннящодо початку строку відбування покарання, зарахування строку домашнього арешту у строк покарання, речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_4 13 січня 2024 року приблизно о 18:10, перебуваючи на зупинці громадського транспорту «вул. Гетьмана Мазепи» на                  вул. Немирівське шосе в м. Вінниці, умисно з корисливого мотиву, таємно викрав належну ОСОБА_6 платіжну банківську картку АТ КБ «Приватбанк» (рахунок                             № НОМЕР_1 ), яка є офіційним документом і була в гаманці, що лежав у рюкзаку потерпілої разом із іншими її особистими речами та документами, а саме мобільним телефоном марки «Махсоm» моделі «ММ814», паспортом громадянина України і пенсійним посвідченням, виданими на ім`я               ОСОБА_7 . 
Крім того, ОСОБА_4 13 січня 2024 року приблизно о 18:42, перебуваючи в приміщенні магазину «Грош-Експрес» (м. Вінниця, вул. Олега Антонова, 48-А), умисно, з корисливим мотивом, в умовах воєнного стану за допомогою раніше викраденого телефону «Махсоm» моделі «ММ814», абонентський номер якого є фінансовим номером банківського рахунку АТ КБ «Приватбанк» потерпілої ОСОБА_7 , скористався сервісом АТ КБ «Приватбанк» - «відновлення паролю», та отримав на цей телефон оновлений пароль до банківської картки АТ КБ «Приватбанк» - рахунок № НОМЕР_1 . Надалі ОСОБА_4 , скориставшись викраденою банківською карткою АТ КБ «Приватбанк»                ОСОБА_8 , ввів отриманий ним пароль та без дозволу потерпілої незаконно здійснив несанкціонований вхід до інформаційної (автоматизованої) системи банкомату АТ КБ «Приватбанк». Після чого, о 18:43 ОСОБА_4 , перевіривши залишок коштів на банківському рахунку, здійснив банківську операцію - зняття коштів у сумі  1 800 грн з банківського рахунку ОСОБА_7 в АТ КБ «ПриватБанк»                                    № НОМЕР_1 . Це призвело до витоку інформації про наявні грошові кошти на банківському рахунку потерпілої, що обробляється у вказаній автоматизованій системі.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації діяння ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість, порушує питання про зміну оскаржуваних судових рішень та призначення його підзахисному покарання за ч. 1 ст. 357 КК у виді пробаційного нагляду на строк 1 рік із покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1, 2, 3 ч. 2 ст. 59-1 КК, за ч. 5 ст. 361 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити остаточне покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі на строк 5 років із застосуванням відповідних обмежень щодо права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю на строк 3 роки. Відповідно до приписів ст. 75 КК звільнити засудженого від відбування покарання з випробуванням.
Обґрунтовуючи вимоги, касатор звертає увагу Суду, що засуджений визнав свою винуватість, щиро розкаявся, просив вибачення в потерпілої, відшкодував їй повністю майнову шкоду, до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має статус внутрішньо переміщеної особи, за місцем проживання скарг стосовно нього не надходило, має на утриманні малолітню дитину, працевлаштований; обставиною, що пом`якшує покарання, визнано щире каяття та добровільне відшкодування шкоди, водночас обставин, що його обтяжують не встановлено; ризик вчинення повторного правопорушення ОСОБА_4 та ризик для суспільства, зокрема для окремих осіб, оцінюється як низький.
Крім того, захисник указує, що суд безпідставно дійшов висновку щодо неможливості врахування одних і тих же обставин для одночасного застосування як приписів ст. 69 КК, так і ст. 75 КК.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно з частиною 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації діяння ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 357, ч. 5                          ст. 361 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки захисник не оскаржує законності                й обґрунтованості судових рішень у цій частині.
Доводи захисника щодо невідповідності призначеного засудженому покарання через суворість Верховний Суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Як визначено ч.ч. 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так й іншими особами.
Згідно з приписами ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями ст.ст. 66, 67 КК.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 69 КК (у редакції, чинній на момент учинення засудженим кримінального правопорушення) за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків, визначених цим Кодексом, призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Згідно з приписами ст. 75 КК (у редакції, чинній на час учинення засудженим діяння), якщо суд, крім випадків, визначених цим Кодексом, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши на наведені обставини, суд з урахуванням положень КК, зокрема ст. 75 цього Кодексу, приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.
Водночас дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені                  ст.ст. 414, 438 КПК, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, у тому числі коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема положень ст.ст. 69, 75 КК.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, ураховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
Зі змісту долучених до касаційної скарги копій судових рішень вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_4 покарання, врахував ступінь тяжкості вчинених ним умисних кримінальних правопорушень, одне з яких є кримінальним проступком, а інше особливо тяжким злочином; відомості про його особу, який до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліках у лікарів нарколога і психіатра не перебуває; має статус внутрішньо переміщеної особи, відсутність скарг за місцем проживання засудженого. Крім того, місцевий суд визнав щире каяття та добровільне відшкодування спричиненої шкоди обставинами, що пом`якшують його покарання. Водночас цей суд не встановив обставин, які обтяжують покарання.
Урахувавши наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання за ч. 1 ст. 357 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік, а за ч. 5 ст. 361 КК із застосуванням приписів ст. 69 КК - нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 5 ст. 361 КК, у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з роботою інформаційних, електронних, комунікаційних, інформаційно-комунікаційних систем, електронних комунікаційних мереж на строк 3 роки. Також суд першої інстанції, призначаючи остаточне покарання, обрав найбільш сприятливий для засудженого спосіб його визначення за сукупністю кримінальних правопорушень, а саме шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Водночас місцевий суд зауважив про відсутність правових підстав для застосування приписів ст. 75 КК (звільнення від відбування покарання з випробуванням), оскільки застосування зазначених вимог закону можливе за умови призначення покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років,            а зниження розміру покарання наполовину від нижньої межі санкції, передбаченої            ч. 5 ст. 361 КК (10 років), буде недостатнім для виправлення ОСОБА_4                                             і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, суть доводів якої зводилась також до невідповідності призначеного судом покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість.
Під час розгляду кримінального провадження суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду щодо призначення засудженому покарання та порядку його відбування, зазначивши, що призначене покарання у виді позбавлення волі із застосуванням приписів ст. 69 КК буде достатнім для його виправлення. 
Також колегія суддів апеляційного суду зазначила, що одночасне застосування    двох різних інститутів, пов`язаних із пом`якшенням покарання та звільненням особи від його відбування за вчинення кримінальних правопорушень, повинно мати для                 цього достатні підстави, однак їх у кримінальному провадженні стосовно                  ОСОБА_4 не встановлено, тому суд апеляційної інстанції не вбачав підстав для застосування положень ст. 75 КК (звільнення від відбування покарання з випробуванням).
Крім того, Вінницький апеляційний суд зауважив, що призначене судом першої інстанції покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, є законним та справедливим, сприятиме виправленню засудженого і не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Із висновками судів попередніх інстанцій погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Указані вище обставини, на переконання Суду, свідчать, що суди першої та апеляційної інстанцій, ретельно оцінивши обставини цього провадження, дійшли обґрунтованих висновків, що призначене покарання як основне, так і додаткове, ураховуючи встановлені судами обставини, є необхідним для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так й іншими особами.
З огляду на зазначене твердження захисника в касаційній скарзі, які фактично зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не повною мірою врахували обставини, які, на його думку, є достатніми для пом`якшення ОСОБА_4 покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, не є слушними.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів                              доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності                та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень. Ураховуючи викладене                вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника                       ОСОБА_5 .
Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає. 
Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 06 лютого 2025 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 03 квітня 2025 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                           ОСОБА_3