УХВАЛА
 
04 червня 2025 року
м. Київ
 
справа № 161/6780/24
провадження № 61-6316ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,
 
розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області 
від 10 лютого 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 30 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про захист прав споживача шляхом припинення нарахування заборгованості та відновлення залишку коштів на рахунку,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»  (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживача шляхом припинення нарахування заборгованості 
та відновлення залишку коштів на рахунку.
 
Позов мотивований тим, що 21 вересня 2007 року між нею та АТ КБ «ПриватБанк» укладений кредитний договір № SAMDNS0000016199789, що вбачається із виписки за карткою/рахунком НОМЕР_1 , на якому був встановлений самостійно банком кредитний ліміт в розмірі 50 000 грн, яким вона не користувалася.
 
28 липня 2023 року вона звернулася до одного із відділення АТ КБ «ПриватБанк» 
у місті Луцьку із проханням поміняти банківську карту для виплат на нову. Працівник відділення повідомив її про те, щоб активувати банківську картку 
та підняти кредитний ліміт необхідно буде прийняти телефонний дзвінок від банку, проте точну дату телефонного дзвінка представник їй не повідомив.
 
30 липня 2023 року приблизно о 01 год 37 хв на її телефонний номер був здійснений дзвінок з номеру телефону НОМЕР_2 , про який повідомляв представник банку, відповідно вона підняла телефонну трубку і телефонний дзвінок обірвався.
 
ОСОБА_1 вказувала, що 31 липня 2023 року о 18 год 50 хв невстановлена особа, перебуваючи у АДРЕСА_1 , шляхом вільного доступу 
до банківської картки, заволоділа кредитними коштами, що знаходилися 
на її  на банківському рахунку, які були зняті з банківської картки, емітованої 
в АТ КБ «Приватбанк», а саме:
 
15 000,00 грн - зняття готівки в банкоматі в 
м. Рівному на вул. Соборній, 2 о 18 год 50 хв;
15 000,00 грн - зняття готівки в банкоматі в 
м. Рівному на вул. Соборній, 2 о 18 год 51 хв;
15 000,00 грн - зняття готівки в банкоматі в м. Рівному на вул. Соборній, 2 
о 18 год 53 хв;
2 000,00 грн - зняття готівки в банкоматі в м. Рівному на вул. Соборній, 2 
о 18 год 54 хв;
1 880,00 грн - сума комісії.
 
Після надходження sms-повідомлення про списання коштів з кредитного рахунку, вона зателефонувала на гарячу лінію АТ КБ «ПриватБанк»  3077 та одразу 
ж 31 липня 2023 року звернулася із заявою до поліції про вчинення щодо неї кримінального правопорушення за частиною четвертою статті 190 КК України.
 
01 серпня 2023 року за даним фактом Луцьким РУП ГУНП У Волинській області 
в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстроване кримінальне провадження за № 12023030580000315 за частиною четвертою статті 190 КК України.
 
Вказує, що пізніше, матеріали цього кримінального провадження були передані 
за підслідністю до Рівненського РУП ГУНП у Рівненській області.
 
08 жовтня 2023 року через додаток «Приват24» ОСОБА_1 отримала відповідь 
від АТ КБ «ПриватБанк», в якій зазначено, що заборгованість за карткою виникла через проведені зняття готівки в банкоматі від 31 липня 2023 року 
на вул. Соборній, 2 у м. Рівному на загальну суму 48 880,00 грн. 
ОСОБА_1 створено запити про шахрайство та повернення коштів, однак АТ КБ «ПриватБанк» відмовив у поверненні з причини того, що операція проведена 
з введенням пін-коду.
 
Позивачка наголошувала, що нею не розголошувалася третім особам інформація про номери карткових рахунків, пін-коди та інша конфіденційна інформація. Картки не губилися, доступу до них треті особи не мали з її вини. Банком не доведено, 
що вона своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номеру або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
 
Крім того вказувала, що 19 жовтня 2023 року вона зверталася до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів шляхом припинення зобов`язань за кредитним договором. 
 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 лютого 
2024 року у справі № 161/18190/23 року в позові ОСОБА_1 відмовлено повністю, внаслідок неналежного способу захисту своїх прав.  Проте при розгляді справи  
№ 161/18190/23 судом було встановлено факт того, що ОСОБА_1 не сприяла шахраям в знятті коштів, не розголошувала особисту конфіденційну інформацію.
 
На підставі наведеного позивачка просила :
 
- зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» припинити нарахування ОСОБА_1 заборгованості за картковим рахунком № НОМЕР_3 і за додатковими рахунками за договором від 21 вересня 2007 року № SAMDNS0000016199789 
за користування кредитним лімітом, що утворилась внаслідок проведення операцій (транзакцій) 31 липня  2023 року;
 
- зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» скасувати нараховані відсотки і штрафні санкції ОСОБА_1 у період 31 липня 2023 року до дня ухвалення рішення суду 
за картковим рахунком № НОМЕР_3 і за додатковими рахунками 
за договором від 21 вересня 2007 року № SAMDNS0000016199789.
 
- зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» відновити ОСОБА_1 залишок коштів 
на картковому рахунку № НОМЕР_3 і додатковими рахунками 
за договором від 21 вересня 2007 року № SAMDNS0000016199789 до стану, 
в якому він був перед виконанням фінансових операцій 31 липня 2023 року, тобто станом на 30 липня 2023 року, врахувавши списані банком кошти в рахунок погашення боргу за картковим рахунком № НОМЕР_3 до дати ухвалення рішення суду.
 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 
2025 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду 
від 30 квітня 2025 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» припинити нарахування ОСОБА_1 заборгованості за картковим рахунком № НОМЕР_3 і за додатковими рахунками за договором від 21 вересня 2007 року № SAMDNS0000016199789 
за користування кредитним лімітом, що утворилась внаслідок проведення операцій (транзакцій) 31 липня  2023 року.
 
Зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» скасувати нараховані відсотки і штрафні санкції ОСОБА_1 у період 31 липня 2023 року до дня ухвалення рішення суду 
за картковим рахунком № НОМЕР_3 і за додатковими рахунками 
за договором від 21 вересня 2007 року № SAMDNS0000016199789.
 
Зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» відновити ОСОБА_1 залишок коштів 
на картковому рахунку № НОМЕР_3 і додатковими рахунками 
за договором від 21 вересня 2007 року № SAMDNS0000016199789 до стану, 
в якому він був перед виконанням фінансових операцій 31 липня 2023 року, тобто станом на 30 липня 2023 року, врахувавши списані банком кошти в рахунок погашення боргу за картковим рахунком № НОМЕР_3 до дати ухвалення рішення суду.
 
15 травня 2025 року АТ КБ «ПриватБанк», через підсистему «Електронний суд» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 30 квітня 2025 року, в якій представник заявника, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 30 квітня 2025 року
і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
 
Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно 
до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду 
і вирішення справи.
 
Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції 
у цивільних справах є Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
 
Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду 
в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок 
і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої 
та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
 
Частина третя статті 389 ЦПК України визначає випадки, за яких рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції не підлягають касаційному оскарженню, а саме не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду 
в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
 
Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову 
в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані 
із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи 
про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Додатково у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України конкретизовано випадки, за яких касаційне провадження має бути відкрите попри те, що справу визнано малозначною. 
 
Такими випадками, зокрема, є наявність у касаційній скарзі питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики (підпункт «а»); особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи (підпункт «б»); значний суспільний інтерес або винятковість її значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу (підпункт «в»); віднесення судом першої інстанції справи до категорії малозначних помилково (підпункт «г»).
 
Згідно із частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 
1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу 
їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 
3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
 
У справі предметом позову є вимоги про захист прав споживача шляхом припинення нарахування заборгованості та відновлення залишку коштів 
на рахунку. 
 
Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) в справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно 
до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
 
У касаційній скарзі не зазначено, що розгляд справи в касаційному суді має виняткове значення для заявника.
 
Верховний Суд враховує предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, судову практику в такій категорії справ та вважає, що справа є незначної складності та не відноситься до переліку справ, передбаченого частиною четвертою статті 274 ЦПК України, та відсутні підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Верховний Суд зауважує, що зазначення підстав касаційного оскарження є лише вимогою до форми та змісту касаційної скарги відповідно до цивільного процесуального закону, проте не є безумовною підставою для відкриття провадження у справі на рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.
 
З урахуванням статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».
 
Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано 
на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Такий висновок відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію 
та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, 
яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, 
яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень 
та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після 
їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення 
у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
 
Заявник подав касаційну скаргу на судові рішення в справі незначної складності, що не підлягають касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 30 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» 
про захист прав споживача шляхом припинення нарахування заборгованості 
та відновлення залишку коштів на рахунку, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                            В. В. Сердюк

                                                                            С. О. Карпенко

                                                                            І. М. Фаловська