ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року	Львів	Справа № 461/2719/25 пров. № А/857/16810/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Гуляка В.В.
суддів:                                                              Ільчишин Н.В., Шевчук С.М.
за участі секретаря судового засідання:           Скрутень Х.Б. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
на рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 квітня 2025 року (суддя – Кротова О.Б., час ухвалення – не зазначено, місце ухвалення – м. Львів, дата складання повного рішення – 08.04.2025), 
в адміністративній справі №461/2719/25 за позовом Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області до громадянина російської федерації ОСОБА_1 ,
про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України,

                                                           встановив:

У квітні 2025 року позивач Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача громадянина російської федерації ОСОБА_1 , в якому просив прийняти рішення про затримання  з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України, терміном на шість місяців. 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08.04.2025 року позов задоволено. Затримано громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України, терміном на 6 (шість) місяців, для ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржуване рішення суду є необґрунтованим, невмотивованим та таким, що суперечить фактичним обставинам і матеріалам справи, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що судом під час розгляду даної справи не взято до уваги те, що ОСОБА_1 прибув на територію України ще у 2016 році з приватною метою. Під час затримання ОСОБА_1 , яке відбулось 29.04.2022 та після його звільнення 01.05.2023 не встановлено та не надано суду доказів щодо ухилення ОСОБА_1 від виконання будь-яких судових рішень та переховування від органів ДМС України у відповідному регіоні. В той же час уповноваженими органами не вчинялись жодні дії щодо складання адміністративних матеріалів про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст.203 КУпАП. Також важливою обставиною, є те що відносно ОСОБА_1 не приймалось рішення про його видворення протягом усього терміну перебування на території України. Крім того, рішення про примусове повернення відповідача з визначених ч.1 ст.26 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» підстав, компетентним органом також не приймалось, а отже, не можна стверджувати про ухилення відповідача від його виконання та передчасно встановлювати необхідність поміщення ОСОБА_1 до Волинського ПТПІ, у зв`язку з відмовою від повернення відповідача до країни походження. Судом першої інстанції не враховано і те, що постанова Кабінету Міністрів України від 21.10.2022 №1202 визначає, що посвідки на тимчасове чи постійне проживання, крім тих, які оформлені громадянам Російської Федерації, строк дії яких закінчився або які підлягають обміну відповідно до законодавства після 24 лютого 2022 р., підтверджують законні підстави для тимчасового чи постійного проживання в Україні та право на в`їзд в У країну на період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення чи скасування. Також судом першої інстанції не враховано можливість обрання альтернативного заходу забезпечення, передбаченого ст.289 КАС України. Вважає скаржник, що суд першої інстанцій дійшов передчасного висновку про затримання ОСОБА_1 з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в України, строком на 6 місяців. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. 
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що оскаржене рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Натомість апеляційна скарга є необґрунтована та безпідставна. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду - без змін. 

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід задоволити частково. 

Судом встановлено такі фактичні обставини справи. 
07.04.2025 о 13:21 год. згідно протоколу №МЛВ 000102 про адміністративне затримання за ч.2 ст.263 КУпАП працівниками Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області був виявлений та затриманий громадянин російської федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з вчиненням правопорушення передбаченого ч.2 ст.203 КУпАП, з метою встановлення особи порушника та забезпечення своєчасного розгляду справи (а.с.14). 
07.04.2025 головним спеціалістом Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МЛВ 002946 за ч.2 ст.203 КУпАП відносно громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно якого 07.04.2025 о 14:49 год. встановлено, що громадянин російської федерації ОСОБА_2 проживає на території України без документів на право проживання (перебування) в України (а.с.15). 
07.04.2025 головним спеціалістом Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області прийнято рішення №4601100100000343 про примусове видворення з України громадянина російської федерації ОСОБА_1 , яке затверджене першим заступником начальника Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (а.с.18). 
Зі змісту вказаного рішення встановлено, що громадянин російської федерації ОСОБА_2 прибув на територію України 01.05.2017 через ПП «Гоптівка» та до цього часу її межі не залишав і проживав без документів на право (перебування) на території України. Відповідач перевищив дозволений строк свого перебування на території України – більше 90 днів протягом 180 днів, чим порушив п.2 Порядку продовження строку перебування та проживання або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ №150 від 15.02.2012. 
Позивач вважаючи, що наявні усі підстави для затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, звернувся із цим позовом до суду. 

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для повного задоволення позовних вимог про затримати відповідача з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, виходячи з наступного. 
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини визначають, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. 
У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, законного арешту або затримання з метою запобігання недозволеному в`їзду особи в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції. 
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України від 22.09.2011 №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі – Закон №3773-VI). 
Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися  Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави. 
Згідно з п.14 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України. 
Відповідно до ч.4 ст.30 Закону №3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців. 
Згідно частини першої статті 289 КАС України, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України; 2) затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття на поруки підприємством, установою чи організацією; 4) зобов`язання внести заставу. 
Згідно частини 11 статті 289 КАС України, строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але не більш як на вісімнадцять місяців. 
Відповідно до частини 13 статті 289 КАС України, умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи. 
Згідно п.2.7 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012, №353/271/150, зареєстрованої в Мін`юсті 21.05.2012 за №806/21119, у разі відсутності в іноземця документів, що посвідчують особу, територіальний орган, територіальний підрозділ ДМС, орган СБУ або орган охорони державного кордону України вживають заходів щодо їх ідентифікації та документування (запити до дипломатичних представництв або консульських установ із долученням двох кольорових фотокарток на кожну особу). 
Відповідно до п.1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1110, пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. 
Згідно п.5 вказаного Типового положення, іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців з дня фактичного затримання особи. 
Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, яка затверджена спільним Наказом МВС України, Адміністрацією ДПС України, Службою безпеки України №353/271/150 від 23.04.2012р. (далі – Інструкція) регламентовано порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України, органів охорони державного кордону та органів Служби безпеки України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України. 
Пунктом 1 розділу 6 цієї Інструкції передбачено, що якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування. З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство. Якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно. 
Отже, законодавством визначено порядок та підстави для затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України, зокрема, наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України. 
Колегія суддів зауважує, що між Україною та російською федерацією угоду про реадмісію осіб не укладено. Крім того, у зв`язку з агресією російської федерації розірвані всі дипломатичні зв`язки. 
Судом встановлено, що 07.04.2025 о 13:21 год. згідно протоколу №МЛВ 000102 про адміністративне затримання за ч.2 ст.263 КУпАП працівниками Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області був виявлений та затриманий громадянин російської федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з вчиненням правопорушення передбаченого ч.2 ст.203 КУпАП. 
Громадянин російської федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на території України без будь-яких документів для іноземця (посвідка, дозвіл на імміграцію, довідка про звернення за захистом), що дають право законно перебувати на території України. Документи, що посвідчують особу іноземця – відсутні. 
Приймаючи до уваги те, що судом не встановлено наявність у відповідача документів, за якими можна ідентифікувати його особу, зокрема документів, що дають право на перетин державного кордону України, а особа ОСОБА_3 підлягає ідентифікації компетентним органом у визначений законодавством спосіб, відтак суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими позовні вимоги в частині необхідності прийняття рішення про затримання ОСОБА_3 з метою його ідентифікації, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України. 
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає про необхідність врахування положень статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту. 
Зокрема, відповідно до п.«ґ» частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції. 
Крім цього, у п.103 Рішення Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року (Справа № 50264/08 «Анатолій Руденко проти України») вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин.
З урахуванням наведених вище норм міжнародного права та чинного законодавства України, в контексті фактичних обставин розглядуваної справи про затримання громадянина російської федерації ОСОБА_1 , колегія суддів апеляційного суду вважає, що достатнім і необхідним буде термін затримання відповідача з метою його ідентифікації строком на 3 (три) місяці. 
Відносно позовної вимоги про затримання відповідача ОСОБА_1 з метою забезпечення його примусового видворення за межі території України, колегія суддів враховує наступне. 
Відповідно до ст.31 Закону №3773-VІ, іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства. 
Відповідно до ч. 8 ст. 26 Закону №3773-VІ, примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону). 
Наведеними правовими нормами визначено виключний перелік обставин, за наявності яких до іноземця чи особи без громадянства не може бути застосоване примусове повернення чи видворення. 
Як уже наводилось вище, 07.04.2025 головним спеціалістом ГУ ДМС України у Львівській області прийнято рішення №4601100100000343 про примусове видворення з України громадянина російської федерації ОСОБА_1 , затверджене першим заступником начальника ГУ ДМС України у Львівській області. 
Вказаним рішенням зафіксовано, що громадянин російської федерації ОСОБА_2 прибув на територію України 01.05.2017 через ПП «Гоптівка» та до цього часу її межі не залишав і проживав без документів на право (перебування) на території України. 
Водночас, апеляційним судом встановлено, що це рішення №4601100100000343 про примусове видворення відповідача з України оскаржене ОСОБА_1 у судовому порядку, що підтверджується ухвалою Галицького районного суду міста Львова від 12.06.2025 року про відкриття провадження в адміністративній справі за позовом громадянина російської федерації ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення. 
Враховуючи той факт, що вказане рішення №4601100100000343 про примусове видворення відповідача з України не підлягає до виконання до моменту закінчення процедури судового оскарження цього рішення про примусове видворення, а тому на даний час відсутні підстави для затримання відповідача з метою його примусового видворення за межі території України. 
Таким чином, із врахуванням того, що особа відповідача ОСОБА_1 належним чином не ідентифікована, а рішення ГУ ДМС України у Львівській області №4601100100000343 від 07.04.2025 про примусове видворення з України відповідача ОСОБА_3 не підлягає виконанню до моменту закінчення процедури судового оскарження цього рішення, тому, являються передчасними вимоги позивача про затримання відповідача з метою забезпечення його примусового видворення за межі території України. 
З урахуванням наведеного, суд першої інстанцій дійшов помилкового висновку про необхідність затримання відповідача ОСОБА_3 для забезпечення його видворення за межі України. 
Отже, доводи апеляційної скарги у відповідній частині являються обгрунтованими. 
Відносно доводів апелянта (відповідача) про те, що у вказаній справі не враховано судом можливість взяття особи на поруки, чи зобов`язання внести заставу, то колегія суддів зазначає, що згідно статті 289 КАС України, взяття на поруки підприємством, установою чи організацією полягає у наданні уповноваженими особами підприємства, установи чи організації, яких суд вважає такими, що заслуговують на особливу довіру (поручителями), письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання іноземцем або особою без громадянства покладених на нього (неї) обов`язків відповідно до частини четвертої цієї статті і зобов`язуються за потреби доставити його (її) до суду чи органу (підрозділу), який подав позов. 
Внесення застави полягає у внесенні іноземцем, особою без громадянства або іншою фізичною чи юридичною особою (заставодавцем) коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Заставодавцем не може бути юридична особа державної або комунальної власності чи така, що фінансується з державного чи місцевого бюджету, чи у статутному капіталі якої є частка державної, комунальної власності, чи яка належить суб`єкту господарювання, що перебуває у державній або комунальній власності. 
Матеріалами справи підтверджується, шо у розглядуваних правовідносинах відсутні підстави та умови для застосування до відповідача таких заходів як взяття на поруки підприємством, установою чи організацією, чи зобов`язання внести заставу. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги у відповідній частині являються безпідставними і колегією суддів відхиляються. 
Крім цього, суд апеляційної інстанції враховує, що матеріали справи містять довідку №21 від 06.06.2025, характеристику №22 від 06.06.2025 та інформаційний лист-звернення №23 від 06.06.2025, які видані Благодійним фондом «Громадська надія», про те, що ОСОБА_1 є членом і добровільним волонтером благодійного фонду, характеризується з позитивної сторони, залучений до перевезення гуманітарної допомоги, під час воєнного стану приймає активну участь у виконанні завдань благодійного фонду та ефективної допомоги потребуючим громадянам та внутрішньо переміщеним особам (а.с. 86-91). 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи ухвалено рішення з невідповідністю його висновків обставинам справи, з частковим порушенням норм матеріального права, а тому оскаржуване рішення суду необхідно скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог, у відповідності до наведених висновків суду апеляційної інстанції. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет спору, склад учасників справи, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 289, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд
                                                                                                                 
                                                          постановив: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задоволити частково. 
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 квітня 2025 року в адміністративній справі №461/2719/25 за позовом Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області до громадянина російської федерації ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України – скасувати та ухвалити нову постанову.
Позовні вимоги Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області – задоволити частково.
Затримати з метою ідентифікації громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України, терміном на 3 (три) місяці. 
У задоволенні решта позовних вимог Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області –  відмовити. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	С. М. Шевчук  	
Повний текст постанови суду складено 09.07.2025 року