ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2025 р.	Справа № 520/2962/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Калиновського В.А.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Русанової В.Б. ,
за участю секретаря судового засідання Тютюник О.Ю.
представник позивача Гулієв І.М.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 19.05.2025, головуючий суддя І інстанції: Горшкова О.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 19.05.25 року по справі № 520/2962/25
          за позовом      ОСОБА_1  
          до     Департаменту патрульної поліціїї             
          про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив суд:
- визнати неправомірним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції від 03.12.2024 № 717, яким до інспектора взводу №2 роти №4 батальйону №2 УПП в Харківській області ДПП капітана поліції ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції;
- визнати неправомірним та скасувати наказ Департаменту патрульної поліції від 09.01.2025 № 52 о/с, яким відповідно до пункту 6 частини 1 ст.77 ЗУ “Про Національну поліції” інспектора взводу №2 роти №4 батальйону №2 УПП в Харківській області ДПП капітана поліції ОСОБА_1 , з 09.01.2025 звільнено зі служби в поліції;
- поновити ОСОБА_1 в органах поліції на посаді інспектора взводу №2 роти №4 батальйону №2 УПП в Харківській області ДПП;
- зобов`язати Департамент патрульної поліції на користь ОСОБА_1 нарахувати і виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 09.01.2025 по день поновлення в органах поліції.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2025, відкрито провадження в адміністративній справі № 520/2962/25, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного провадження. Також, судом вказано, що питання щодо строку звернення позивача до суду з адміністративним позовом буде вирішуватись судом після отримання витребуваних доказів у сторін.
Звертаючись до суду із заявою про поновлення строку звернення до суду з даним адміністративним позовом, позивач послався на певний ряд обставин, які він вважає поважними причинами пропуску строку на звернення до суду. Так, по-перше, позивач зауважив на тому, що 09.01.2025 року йому стало відомо про факт звільнення. Зазнавши психологічного тиску зі сторони працівників управління патрульної поліції в Харківській області, позивач дійсно поставив свій підпис 09.01.2025 року, проте зі змістом спірних наказів не зміг ознайомитися. Позивач звернув увагу суду на те, що факт невручення спірних наказів додатково підтверджує обставину не отримання ним спірних рішень. В додаткових поясненнях від 17.03.2025 року, позивач уточнив, що надані документи на підтвердження підпису, отримані позивачем в момент знаходження в хворобливому стані, який виник в результаті отримання інформації про звільнення.
По-друге, позивач уточнив, що з 10.01.2025 року по 14.01.2025 року перебував на стаціонарному лікуванні через гіпертонічну хворобу. З 15.01.2025 року позивач продовжив самостійне лікування дома за вказівкою лікаря, не виходив з дому, що в свою чергу також унеможливлювало його звернення до суду у визначені законодавством строки.
По-третє, позивач послався на те, що неодноразово був змушений змінювати адвокатів (Пащенко С., Іващенко Ю.В.), які надавали йому правничу допомогу. І фактично, лише 06.02.2025 року отримав відповідь на попередні адвокатські запити та отримав змогу ознайомитися з спірними наказами.
Позивач додатково звернув увагу суду на те, що його відмова піти на службу нижчого рівня є передумовою конфлікту з керівництвом, що й обумовило настання негативних наслідків для ОСОБА_1 
06.03.2025 відповідач звернувся до суду із клопотанням про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із пропуском строку звернення до суду із даним адміністративним позовом. Так, обґрунтовуючи свою правову позицію, відповідач посилається на те, що зі спірними наказами позивача було ознайомлено під особистий підпис 09.01.2025 року. Окрім того, відповідач зауважив на тому, що у відділі кадрового забезпечення УПП в Харківській області ДПП 09.01.2025 року позивач отримав трудову книжку, військово – обліковий документ, довідку на постановку на військовий облік, довідку про отримані поліцейські предмети однострою особистого користування, строк носіння яких не закінчився, про що було складено відповідну розписку. Посилаючись на норми чинного законодавства, які поширюються на спірні правовідносини, відповідач вважає, що звертаючись до суду з адміністративним позовом 09.02.2025 року, позивачем пропущено 15-денний строк, встановлений Дисциплінарним статутом НП України.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 19.05.2025 року у задоволенні заяви позивача про поновлення строку на звернення до суду – відмовлено. Заяву представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду – задоволено. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - залишено без розгляду.
Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказану ухвалу, та направити справу для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що позивач три повних доби перебував на чергуванні, а тому мав право на відпочинок на протязі 48 годин.
Позивач не перебував на робочому місці 05.10.2024, він був на відпочинку після добового трьох денного чергування, знаходився без форменого одягу, без табельної зброї, був одягнений у цивільний одяг. Позивач наголошує, що 05.10.2024 (субота) не перебував на службі в стані алкогольного сп`яніння, так як у нього був вихідний день. Графік чергувань, який визначає конкретні робочі та вихідні дні кожного працівника поліції, є обов`язковим документом, на підставі якого здійснюється організація службової діяльності. Відсутність доказів про внесення змін до графіка позивача або відповідного розпорядження про скасування його вихідного дня підтверджує, що він мав законне право не перебувати на службі в цей день.
Позивач не перебував на робочому місці 05.10.2024, так як у нього був вихідний день, після трьох добового чергування. 
Позивач вважає, що 05.10.2024 (субота) він не перебував на службі у стані алкогольного сп`яніння, так як у нього був вихідний день. При цьому коли йому зателефонували 05.10.2024 і спитали місцезнаходження, він сам повідомив де знаходиться та сам скинув свою геолокацію, так як у нього був вихідний день. Сам конфлікт виник з керівництвом, так як ОСОБА_1 відмовився піти на нижчу посаду, після чого ставлення до нього змінилось в негативному сенсі і вони намагались знайти причини для його звільнення. Поліцейський може бути залучений до виконання службових обов`язків у вихідний день лише на підставі відповідного письмового наказу або розпорядження керівництва. Це випливає з частини 4 статті 91 Закону України "Про Національну поліцію", яка передбачає, що у разі необхідності поліцейського можуть залучити до служби у вихідний або святковий день на підставі письмового розпорядження відповідного керівника. У матеріалах дисциплінарного провадження відсутні: наказ або розпорядження про залучення позивача до роботи 05.10.2024 року; документи, що підтверджують його ознайомлення з наказом про залучення; будь-які інші докази, що свідчили б про скасування його вихідного дня.
Відповідно до статті 139 КЗпП України, працівник зобов`язаний виконувати лише ті обов`язки, які передбачені трудовим договором, посадовою інструкцією та законними розпорядженнями керівництва. На переконання позивача, відсутність розпорядження означає, що жодних обов`язків на позивача 05.10.2024 року покладено не було, і він мав повне право перебувати поза службою.
Відповідач скориставшись своїм правом надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначає, що в матеріалах справи містяться копії оскаржуваних наказів ДПП № 717 від 03.12.2024 та № 52о/с від 09.01.2025. На наказах міститься особистий підпис ОСОБА_2 , поставлений 09.01.2025 року, що є підтвердженням обізнаності скаржника про факт його звільнення.
Представник відповідача зазначає, що посилання скаржника на те, що він в період з 10.01.2025 по 14.01.2025 він перебував на стаціонарному лікуванні, а після 14.01.2025 продовжив лікування амбулаторно не свідчить про неможливість останнього своєчасно звернутися до суду з позовом або ж своєчасно звернутися до адвоката за наданням правової допомоги. Апелянт стверджує, що 21.01.2025 він зверувся до адвоката за наданням правової допомоги. Проте, з матеріалами службового розслідування адвокат зміз ознайомитися лише 06.02.2025. А тому апелянт не міг раніше звернутися до суду з позовною заявою.
З вказаним твердженням Департамент не погоджується, оскільки ознайомлення предстанвика позивача 06.02.2025 з матеріаалми службового розслідування не змінює дату ознайомлення позивача з наказами ДПП № 717 від 03.12.2024 та № 52о/с від 09.01.2025, які є предметом оскарження у цій справі.
Верховний Суд у постанові від 09.09.2020 у справа № 444/2499/19 вказав про те, що очікування відповіді на адвокатський запит не може бути поважною причиною пропуску строку звернення до суду, оскільки такі обставини не перешкоджали апелянту скористатися правом звернення до суду у строки, встановлені ст. 31 Дисциплінарного статуту НП та за потреби надати додаткові докази (відповідь на адвокатський запит, уточнену позовну заяву) у ході розгляду справи.
Враховуючи наявні матеріли справи встановлений законодавцем 15-денний строк на оскарження наказу про звільнення зі служби в поліції у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України закінчився 24.01.2025.
На переконання представника відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДПП лише 09.02.2025, тобто з пропуском 15-денного строку встановленого Дисциплінарним статутом НП України.
В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити її, посилаючись на доводи та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі.
Представник відповідача, не з`явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, ухвалу суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено об`єктивних обставин, які б не дозволяли йому звернутися до суду у визначений законодавством строк, а твердження, на які позивач посилається у своїх заявах про поновлення процесуального строку, не можуть вважатись поважними для поновлення такого строку.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про залишення позову без розгляду з наступних підстав.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Згідно з пунктом 17 частини 1 статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Так, проходження служби в поліції врегульоване спеціальними законами - Законом України Про Національну поліцію від 2 липня 2015 року № 580-VIII (надалі - Закон № 580-VIII) та Законом України Про Дисциплінарний статут Національної поліції України від 15 березня 2018 року № 2337-VIII (далі Статут, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частини 1 статті 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення (частина 2 статті 77 Закону № 580-VIII).
Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Загальні правила, закріплені у нормах адміністративного процесуального законодавства, передбачають обчислення строку звернення до суду за захистом прав, свобод чи інтересів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення цих прав, свобод, інтересів.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частиною другою статті 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина третя статті 122 КАС України).
Відповідно до частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Разом з цим, частиною 4 статті 31 Статуту передбачено, що поліцейський має право оскаржити застосоване до нього дисциплінарне стягнення, звернувшись до адміністративного суду протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності.
У разі застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь або звільнення зі служби в поліції поліцейський має право оскаржити таке стягнення протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.
У випадку наявності колізії між загальним та спеціальним законом застосуванню підлягають норми спеціального закону, яким є саме Дисциплінарний статут НП України.
При цьому, при наявності розбіжностей загальних і спеціальних (виняткових) норм, необхідно керуватися принципом Lex specialis (лат. - спеціальний закон, спеціальна норма), відповідно до якого при розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон, а також принципом Lex specialis derogat generali, суть якого зводиться до того, що спеціальний закон скасовує дію (для цієї справи) загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальною.
У разі якщо норми нормативних актів рівної юридичної сили містять різні моделі правового регулювання, перевагу при застосуванні слід надавати тій нормі, яка регулює вужче коло суспільних відносин, тобто є спеціальною.
Саме такий підхід застосував Верховний Суд у постанові від 29 січня 2019 року у справі №807/257/14. Крім того, про перевагу норм lex specialis над іншими загальними нормами зазначає у своїх рішеннях і Європейський суд з прав людини (п. 69 рішення у справі "Ніколова проти Болгарії" № 7888/03 тощо).
У свою чергу, під темпоральними (часовими) колізіями слід розуміти такі колізії, що виникають внаслідок видання в різний час з того ж самого питання принаймні двох норм права.
Правила конкуренції, крім вищезазначеного, можуть випливати з часової послідовності прийняття норм. За загальним правилом, нова норма припиняє дію старої норми, якщо вони суперечать одна одній (lex posterior derogat legi priori). У співвідношенні між звичайними законами, які суперечать один одному, "молодша норма" припиняє суперечливу до неї "старшу": цей підхід виходить з того, що існуюче право при виданні нової норми може бути змінене без особливих проблем.
Тобто у контексті цього судового спору застосуванню підлягає Статут, яким передбачено порядок та строки оскарження дисциплінарного стягнення.
Абзацом 2 частини четвертої статті 31 Статуту визначено, що у разі застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь або звільнення зі служби в поліції поліцейський має право оскаржити таке стягнення протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.
Такі види дисциплінарних стягнень, як звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь або звільнення зі служби мають бути реалізовані шляхом видання наказу по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення, як це передбачено частиною третьою статті 22 Статуту.
Аналогічні правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 08.02.2023 у справі № 120/7567/22.
Аналізуючи наведене, колегія суддів вважає, що в даному випадку підлягає застосуванню абзац 2 частини 4 статті 31 Статуту, яким передбачено 15-денний строк звернення до суду з позовом про оскарження дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, який відраховується з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.
Також, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Згідно з частиною 2 статті 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Отже, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. У разі неподання особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Разом з тим, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом п`ятнадцяти днів від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від сторони унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.
Колегія суддів дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вважає за необхідне зазначити, що особистий підпис ОСОБА_1 , поставлений 09.01.2025 року як на Наказі № 717 від 03.12.2024 року, так і на Наказі № 52о/с від 09.01.2025 року, є свідченням обізнаності позивача про факт його звільнення. 
Також, наявні в матеріалах справи розписки від 09.01.20205 року, підписані позивачем, додатково підтверджують обставини, що ОСОБА_1 в день звільнення отримав у відділі кадрового забезпечення управління патрульної поліції в Харківській області трудову книжку, військово – обліковий документ, довідку про постановку на військовий облік, довідку про отримання поліцейським предметів особистого користування, строк носіння (експлуатації) яких не скінчився, а також копію наказу про звільнення.
Позивач спростувань вказаних обставин суду не надав. Своїх зауважень щодо змісту розписки, під час її особистого підписання не вказав. 
Зазначені обставини, спростовують доводи позивача про те, що відповідачем було порушено п. 2 розділу IV Наказу МВС України № 377 від 12.05.2016 року “Про затвердження порядку формування та ведення особистих справ поліцейських” в частині не видачі позивачу копії наказу про звільнення, а саме 09.01.2025 року.
Також, колегія суддів звертає увагу, що обставини звільнення позивача зі служби в лавах Національної поліції України   послугували підставою для звернення до суду із позовом у цій справі, а не виданий відповідачем наказ про таке звільнення, який є документальною реалізацією звільнення особи.
Доводи позивача на те, що починаючи з 15.01.2025 року він продовжив самостійне лікування дома за вказівкою лікаря, не виходив з дому, що в свою чергу також унеможливлювало його звернення до суду у визначені законодавством строки, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, по-перше, доказів на підтвердження вказаних обставин матеріли справи не містять. А по-друге, що наведені обставини не спростовують обов`язку позивача дотримуватися строків звернення до суду у визначений строк та не пояснюють суду, що обмежувало позивача вчасно звернутися до адвокатів за правничою допомогою задля відновлення свого порушеного права, а не починаючи лише з 21.01.2025 року.
При встановлені обставин поважності пропуску строку звернення до суду із даними позовом, колегією суддів враховується посилання позивача на те, що в Україні введено воєнний стан, а місто Харків обстрілюється та вимикається світло, а також й позиції, якої дотримується Верховний Суд, зокрема, у постанові від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22, однак позивачем в обґрунтування своїх доводів не надано доказів того, що починаючи з 15.01.2025 року він був обмежений у доступі до правової допомоги чи дійсно існували обставини, у стані, коли фізично або психологічно був позбавлений можливості займатися приватними справами, зокрема ініціювати судові спори.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач був позбавлений можливості своєчасно звернутися до суду у випадку, якщо він вважає свої права порушеними.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не наведено об`єктивних обставин, які б не дозволяли йому звернутися до суду у визначений законодавством строк, а твердження, на які позивач посилається у своїх заявах про поновлення процесуального строку, не можуть вважатись поважними для поновлення такого строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано залишив позов без розгляду.
Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Колегія суддів вважає, що ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 19.05.2025 року по справі № 520/2962/25 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 19.05.2025 по справі № 520/2962/25  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		В.А. Калиновський	
Судді	   	А.О. Бегунц    В.Б. Русанова   	
Повний текст постанови складено  26.08.2025 року