ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

19 серпня 2025 року                                                                   м. Чернівці
справа № 721/911/24
провадження №22-ц/822/618/25
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Перепелюк І. Б. 
суддів: Лисака І.Н., Литвинюк І.М.
секретар Бугай В.М.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 15 травня 2025 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей,

встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей.
Позов обґрунтовано наступним. Сторони зареєстрували шлюб 26 липня 2012 року у виконавчому комітеті Шепітської сільської ради Путильського району Чернівецької області, актовий запис №03.
Позивачка вказувала, що одруження з відповідачем виявилося невдалим, спільне життя не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та обов`язки з ведення спільного господарства та виховання дітей. З приводу цього у позивача із відповідачем виникають постійні свари та скандали. Відповідач не цікавиться дружиною та дітьми. Збереження сім`ї неможливе, оскільки їхня сім`я розпалась остаточно, на даний час шлюб носить формальний характер, шлюбні відносини між ними фактично припинені.
Також зазначала, що від спільного проживання з відповідачем у них народились троє дітей : син – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочка – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Позивач зазначає, що на даний час ніде не працює. Отримує щомісячну одноразову допомогу при народженні дитини. Інших доходів вона не отримує. Коштів на своє утримання та утримання дітей вкрай не вистачає.
Посилається на те, що відповідач аліментів нікому не сплачує, являється військовим пенсіонером за вислугою років. Також займається випадковими заробітками. Вважає, що він має можливість надавати допомогу на утримання дітей.
Просить шлюб укладений між ними розірвати, стягнути з відповідача на її користь на утримання неповнолітніх дітей аліменти в розмірі частки з усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця до досягнення дитиною повноліття починаючи з дня подачі позову до суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 15 травня 2025 року позов задоволено.
Шлюб зареєстрований між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 26 липня 2012 року у виконавчому комітеті Шепітської сільської ради Путильського району Чернівецької області, актовий запис №03 – розірвано.
Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей : сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочки – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі частини всіх видів його заробітку, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 01 жовтня 2024 року.
Вирішено питання щодо судових витрат. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1  просить скасувати рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 15 травня 2025 року в частині розірвання шлюбу та ухвалити нове рішення в цій частині, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача про розірвання шлюбу. Змінити оскаржуване рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 15 травня 2025 року в частині не врахування суми 32000,00 грн. в рахунок сплачених аліментів за період з 01.10.2024 року по дату набрання рішенням законної сили.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі ОСОБА_1  вважає, що оскаржуване рішення суду є незаконним і необґрунтованим, таким, що не відповідає положенням ст. 263 ЦПК України.
Апелянт посилається на те, що суд дійшов помилкового висновку, що збереження сім`ї неможливе, на даний час шлюб носить формальний характер, шлюбні відносини фактично припинені, в наданий судом строк для примирення сторони не примирились тому позовна вимога про розірвання шлюбу є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Судом не встановлені обставини, які б унеможливлювали сімейне проживання. Зазначає, що між сторонами існували і існують спільні точки дотику, які б дозволили як чоловіку і дружині подолати певні сімейні негаразди та надалі продовжувати спільне сімейне життя. Збереження сім`ї буде мати позитивні наслідки і для дітей.
Вважає, що їхнє подальше спільне життя як подружжя та збереження шлюбу не суперечить їх інтересам та інтересам їхніх малолітніх дітей, а тому збереження шлюбу є можливим. Але судом цього не враховано, а тому суд дійшов помилкового висновку про необхідність розірвання шлюбу.
Вказує на те, що ним протягом судового розгляду справи, усвідомлюючи, що батьки повинні брати участь в утриманні дітей, в рахунок аліментів на утримання дітей на картковий рахунок позивачки були перераховані наступні кошти: 05.08.2024 р. - 6000,00 грн., 06.09.2024 р. - 8000,00 грн., 05.11.2024 р. - 12500,00 грн., 04.01.2025р. - 3000,00 грн., 08.02.2025р. - 5000,00 грн., 08.03.2025р. - 5500,00 грн., 15.04.2025р. - 6000,00 грн., що разом за вказаний період становить 46000,00 грн. Під час здійснення перерахування грошових коштів через термінал у нього не було технічної можливості вказати призначення платежу як аліменти, але інших грошових відносин між ним та позивачем, окрім, аліментних немає.
Апелянт вважає, що судом помилково не враховані сплачені ним суми в рахунок аліментів. 

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом
Встановлено, що позивачка ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_1 26 липня 2012 року у виконавчому комітеті Шепітської сільської ради Путильського району Чернівецької області, актовий запис №03.
Від спільного проживання у них народились троє дітей: син – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочка – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до довідки про отримання допомоги, державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям, допомога на дітей які виховуються у багатодітних сім`ях, видана ОСОБА_2 про те, що вона перебуває на обліку в УСЗН Вижницької РДА, та з 01.03.2024року по 31.08.2024року отримала допомогу на дітей, які виховуються у багатодітних сім`ях.
Згідно витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за №516 від 12.09.20024 року, за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровано 11 осіб: ОСОБА_5 26.08.2022 рік, ОСОБА_4 19.03.2017року, ОСОБА_3 25.06.2013року, ОСОБА_1 13.06.1976року, ОСОБА_2 17.11.1990року, ОСОБА_6 21.11.2003року, ОСОБА_7 15.05.2008року, ОСОБА_8 03.09.1984року, ОСОБА_9 01.05.2007року, ОСОБА_10 06.02.1966року, ОСОБА_11 13.03.1997року.
Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов №55 від 25.09.2024 року, ОСОБА_2 не працює, знаходиться в декретній відпустці, власного житла не має, проживає в найманій квартирі за адресою АДРЕСА_2 , разом із чоловіком ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , та чотирма неповнолітніми дітьми : ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши суддю-доповідача, апелянта, його представника та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч. ч. 1,2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції вказаним вимогам повністю відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач наполягає на розірвання шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення, в наданий судом строк для примирення сторони не примирились, внаслідок чого позов підлягає задоволенню.
Такий висновок суду першої інстанції є правильним та ґрунтується на вимогах чинного законодавства.
Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.
Частиною 1 ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод визначено право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.
Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте завдання СК України щодо подальшого зміцнення сім`ї не виключає існування права на розлучення. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуттів любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі - все це негативно відбивається на особистому житті кожного із подружжя. Основою сімейних відносин є добровільний шлюб жінки та чоловіка, що ґрунтується на вільних від матеріальних розрахунків почуттях взаємної любові, дружби та поваги всіх членів сім`ї.
Згідно ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до ч.1 ст. 104. Ч.3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. 
Відповідно до вимог ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.
За приписами ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, наполягає на розірванні шлюбу, а тому враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим.
Судом неодноразово надавався сторонам за заявами відповідача строк на примирення, однак, в наданий судом строк вони не примирились. 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263, 264 ЦПК України, встановивши, що сторони сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу. Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення аліментів в розмірі частки від всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дітей повноліття.
Відповідно до ст.51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
В ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України зазначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до вказаної норми аліменти на утримання дитини можуть бути стягнуті на користь того з батьків, з ким вона проживає та на чиєму утриманні вона перебуває.
Таким чином, положеннями СК України спосіб стягнення аліментів (у частці від доходу відповідача чи у твердій грошовій сумі) поставлений в залежність від вимоги того, хто має на них право та одночасно встановлено, що розмір аліментів, призначений за будь-яким із зазначених способів стягнення аліментів, не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Пред`явлення позивачкою позову про стягнення аліментів свідчить про те, що батьки не досягли домовленості щодо способів виконання кожним із батьків обов`язку утримувати дітей, що власне відповідачем не спростовано та підтверджується поданням апеляційної скарги.
Таким чином, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановивши, що між сторонами виник спір з приводу утримання неповнолітніх дітей, дійшов правильного висновку, що позивачка потребує допомоги на утримання дітей, а відповідач, як батько зобов`язаний надавати таку допомогу.
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей; непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
При цьому, згідно із ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
В свою чергу, в силу приписів ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Враховуючи наведене, апеляційний суд виходить із безумовного права дітей на належне утримання, виховання, рівень життя та розвитку від своїх батьків, до досягнення повноліття.
Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Батьки дітей повинні забезпечити для них утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я.
Цей мінімум стягується з батьків навіть при наявності доходу лише в межах державних соціальних гарантій, призначених батькам (пенсій, допомог тощо) і не є достатнім для задоволення потреб дитини, тому при наявності більших доходів у батьків, відповідно і аліменти повинні визначатися у більшому розмірі від мінімальної межі.
Визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції правильно встановив та врахував обставини визначені в ст.182 СК України, прожитковий мінімум на дітей, рівність обов`язків батьків щодо утримання дитини, а також ту обставину, що діти проживають разом із позивачкою, що тягне за собою більше витрат, а тому дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на дітей у розмірі 1/2 заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, забезпечуватиме необхідний та достатній рівень для забезпечення захисту інтересів та потреб дітей та відповідатиме наявності спроможності у батька таку допомогу надавати.
Крім того, відповідно до положень ч.1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13, і неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 30 червня 2020 року, у справі № 343/945/19, провадження № 61-2057св20, від 12 січня 2022 року у справі № 545/3115/19, провадження № 61-18145св20, від 23 травня 2022 року у справі № 752/26176/18, провадження № 61-16697св21, та інших.
Щодо доводів апелянта про не врахування судом сплачених ним в рахунок аліментів 46000грн.
Апелянт в апеляційній скарзі посилається на те, що судом безпідставно не було враховано, що ним на картковий рахунок позивачки були перераховані наступні кошти: 05.08.2024р.-6000,00грн; 06.09.2024р.-80000,00грн., 05.11.2024р.-12500,00грн., 04.01.2025р.-3000,00грн., 08.02.2025р.-5000,00грн., 08.03.2025р.-5500,00грн., 15.04.2025р.-6000,00грн., що разом за вказаний період становить 46000,00грн. Під час здійснення перерахування грошових коштів через термінал у нього не було технічної можливості вказати призначення платежу як аліменти, інших грошових відносин між ним та позивачем, крім аліментів в них немає. 
Так, кошти, сплачені на рахунок позивача до ухвалення рішення про стягнення аліментів, можуть бути враховані як аліменти, але лише за певних умов. Важливо, щоб ці кошти були призначені для утримання дитини, про що зазначається у призначенні платежу, а також щоб платник міг довести факт їхньої сплати.  
Відповідно до положень ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.
За змістом пункту 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника.
Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.
У постанові від 06 грудня 2023 року у справі № 127/901/18 (провадження № 61-4529св23) Верховний Суд звернув увагу на те, що законом визначено обов`язок виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами та водночас імперативно передбачено, що в разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) виконавцем розміром заборгованості за аліментами спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
Тобто саме до повноважень виконавця належить встановлення розміру заборгованості за аліментами або ж її відсутності.
Враховуючи зазначене, підстав для задоволення апеляційної скарги немає. 

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування не вбачається. 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд 
ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 15 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
Повна постанова складена 19 серпня 2025 року.

               Судді:   І.Б. Перепелюк

                                                         І.Н. Лисак

                                                                І.М. Литвинюк