ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 605/254/23	Головуючий у 1-й інстанції Горуц Р.О. 	
Провадження № 22-ц/817/469/25 	Доповідач - Хома М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2025 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Костів О. З., Храпак Н. М., 
секретар - Гичко К.С. 
з участю представника ОСОБА_1 -  адвоката Дашинич О.Б.,  представника ОСОБА_2 -  адвоката Селяніна В.О., 
  представника  АТ “Сенс Банк” -  адвоката Блажевського П.І. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Дашинич Ольги Богданівни, представника ОСОБА_2 - адвоката Селяніна Валерія Олександровича на рішення Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 19 лютого 2025 року, ухвалене суддею Горуц Р.О. у цивільній справі №605/254/23 за позовом акціонерного товариства "Сенс Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання недійсними та скасування договорів дарування земельної ділянки та купівлі-продажу житлового будинку,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року АТ “Сенс Банк” звернулось до суду із вказаним позовом, який обґрунтовано тим, що 8 листопада 2007 року між ПАТ “Кредитпромбанк” (правонаступником є АТ “Альфа Банк”, яке в подальшому перейменовано на АТ “Сенс Банк”) та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №06/3007-НВ на суму 400000,00 грн строком до 7 липня 2022 року зі сплатою 12,69% річних. У зв`язку із невиконанням зобов`язань за вказаним договором АТ “Альфа Банк” звернулось до Франківського районного суду м. Львова про стягнення заборгованості. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 11 лютого 2022 року у справі №2-5418/10, яка залишена без змін постановою Львівського апеляційного суду від 8 листопада 2022 року, накладено арешт на все нерухоме та рухоме майно відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , в межах заявленої суми 585147,74 грн. Знаючи про накладення арешту судом, ОСОБА_1 відчужила належне їй нерухоме майно на користь ОСОБА_3 (договір дарування земельної ділянки від 25.11.2022 року) та ОСОБА_2 (договір купівлі-продажу житлового будинку від 18.11.2022 року), що свідчить про те, що правочини по відчуженню майна ОСОБА_1 є фраудаторниими, тобто вчиненими на шкоду кредитору.
У зв`язку із наведеним АТ “Сенс Банк” просив суд визнати недійсними, застосувати наслідки нікчемності та скасувати:
- договір дарування земельної ділянки, площею 2,3645 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Сільцівського старостинського округу (колишньої Сільцівської сільської ради) Підгаєцької міської ради Тернопільського (в минулому Підгаєцького) району Тернопільської області, кадастровий номер земельної ділянки – 6124887000:01:001:0049, укладений 25 листопада 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , серії НСЕ 270655, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Думою Г.М. та зареєстрований в реєстрі за №7896.
- договір купівлі - продажу житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 95,7 кв.м., укладений від 18 листопада 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , серії НСЕ 127449, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Мартюк І.З. та зареєстрований в реєстрі за №2807.
Також просить відновити відповідні записи про реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно за ОСОБА_1 .
Рішенням Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 19 лютого 2025 року позов задоволено частково. 
Визнано недійсним договір купівлі - продажу житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 95,7 кв.м., укладений від 18 листопада 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , серії НСЕ 127449, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Мартюк І.З. та зареєстрований в реєстрі за №2807.
Повернуто житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_1 .
Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 2,3645 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Сільцівського старостинського округу (колишньої Сільцівської сільської ради) Підгаєцької міської ради Тернопільського (в минулому Підгаєцького) району Тернопільської області, кадастровий номер земельної ділянки – 6124887000:01:001:0049, укладений 25 листопада 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , серії НСЕ 270655, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Думою Г.М. та зареєстрований в реєстрі за №7896.
Повернуто земельну ділянку площею 2,3645 га, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Сільцівського старостинського округу (колишньої Сільцівської сільської ради) Підгаєцької міської ради Тернопільського (в минулому Підгаєцького) району Тернопільської області, кадастровий номер земельної ділянки – 6124887000:01:001:0049, у власність ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь АТ “Сенс Банк” судовий збір в сумі 19132,00 грн, в рівних частинах, а саме по 6377,30 грн з кожного.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
В апеляційній скарзі представник  ОСОБА_2  - адвокат Селянін В.О. просить рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 95,7 кв.м., укладений від 18 листопада 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Мартюк І.З. та зареєстрований в реєстрі за №2807 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог відмовити. Вказує, що рішення суду в оскаржуваній частині є таким, що прийняте з порушенням матеріального права, оскільки суд неправильно кваліфікував договір купівлі-продажу як такий, що вчинений на шкоду кредитору (фраудаторний). ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, жодним чином не пов`язаний із ОСОБА_1 , не мав інформації про її зобов`язання перед банком, а правочин укладався на ринкових умовах — із попередньою оцінкою, фактичним переданням будинку та сплатою коштів. Суд не врахував, що на момент укладення договору майно не було обтяжене, а в ОСОБА_1 та її майнового поручителя існувало інше майно, яке залишалося в іпотеці, тобто її зобов`язання перед банком не залишилися без забезпечення. З огляду на це, у діях ОСОБА_1 не було зловживання правом, а визнання правочину недійсним порушує права ОСОБА_2 як добросовісного набувача.
В апеляційній скарзі представник  ОСОБА_1  - адвокат Дашинич О.Б. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Вказує, що рішення суду є незаконним, оскільки в момент укладення спірних правочинів у власності ОСОБА_1 перебувало інше майно, обтяжене іпотекою, з якого банк мав реальну можливість звернути стягнення. Крім того, арешт, накладений на її майно, був обмежений сумою, а не конкретними об`єктами, тому вона не мала обов`язку з`ясовувати, чи саме ці об`єкти підпадають під арешт. Позивач заявив суперечливі позовні вимоги – і про визнання правочинів недійсними, і про їх нікчемність, і про скасування реєстраційних записів, при цьому не просив повернення майна у її власність. Суд вийшов за межі позовних вимог, самостійно «виправляючи» недоліки у позовній заяві, чим порушив принцип змагальності та неупередженості. 
Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 -         адвоката Дашинич О.Б.,         представника ОСОБА_2 -         адвоката Селяніна В.О., представника АТ “Сенс Банк” -         адвоката Блажевського П.І., який заперечив проти задоволення апеляційних скарг, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційних скарг в їхніх межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 - адвоката Дашинич О.Б. до задоволення не підлягає, апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Селяніна В.О. слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Обставини справи.
08 листопада 2007 року між ПАТ “Кредитпромбанк” (правонаступником якого є АТ “Альфа-Банк”, який в подальшому змінив назву на АТ “Сенс Банк”) та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №06/30/07-НВ на суму 400 000,00 грн, строком до 07 листопада 2022 року з процентною ставкою - 12,69% річних. Того ж дня банк свої зобов`язання виконав повністю та надав відповідачу кошти в розмірі 400 000,00 грн.
Для забезпечення виконання позичальником зобов”язань за вказаним кредитним договором було укладено договори іпотеки №13/30/101/07-НВ від 08.11.2007 року та №13/30/102/07-НВ від 08.11.2007 року.
ОСОБА_1 свої зобов`язання по поверненню кредиту не виконала, в результаті чого станом на 01 листопада 2010 року утворилась заборгованість в сумі 585 147,74 грн.
12.11.2010 року ПАТ “Кредитпромбанк” (правонаступником якого є АТ “Альфабанк) звернулося до суду з позовом про солідарне стягнення з ОСОБА_5 , ОСОБА_4 вказаної заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки — земельну ділянку загальною площею 0, 2680 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер діл.1 4620388800:12:001:0014, діл.2 4620388800:12:003:0009, що розташована в с.Ясенів Бродівського району Львівської області, та житловий будинок площею 59, 1 кв.м., що знаходиться в с.Бишків Жовківського району Львівської області. 
Заочним рішенням Франківського районного суду від 20.12.2010 року у справі №2-5418/10 позовні вимоги ПАТ “Кредитпромбанк” було задоволено.
Вказане судове рішення набрало законної сили та було звернуто до примусового виконання.
Ухвалою Франківського районного суду від 12 травня 2016 року заочне рішенням Франківського районного суду від 20.12.2010 року у справі №2-5418/10 скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку на 31 травня 2016 року.
Ухвалою Франківського районного суду від 20 липня 2016 року цивільну справу за позовом ПАТ “Кредитпромбанк” до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про солідарне стягнення з заборгованості залишено без розгляду у зв”язку з повторною неявкою позивача. 
Постановою Львівського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року ухвалу Франківського районного суду від 20 липня 2016 року у справі №2-5418/10 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В процесі розгляду справи №2-5418/10 сторону позивача була замінено на АТ “АльфаБанк” (на даний час назву якого змінено на “СенсБанк), який набув право вимоги до ОСОБА_1 
11 лютого 2022 року Франківським районним судом м. Львова у справі №2-5418/10 постановлено ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все нерухоме та рухоме майно ОСОБА_1 в межах заявленої суми 585 147,74 грн. 
На дану ухвалу суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої 08 листопада 2022 року Львівським апеляційним судом ухвалено постанову, якою скаргу залишено без задоволення, а ухвалу Франківського районного суду міста Львова від 11 лютого 2022 року залишено без змін.
18 листопада 2022 року ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Мартюк І.З. та зареєстровано в реєстрі за №2807, відчужила ОСОБА_2 нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 95,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за погоджену сторонами суму 105 000 грн.
25 листопада 2022 року ОСОБА_1 згідно договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Думою Г.М., зареєстрованого в реєстрі за №7896, подарувала ОСОБА_3 земельну ділянку площею 2,3645 га., яка розташована на території Сільцівського старостинського округу (колишньої Сільцівської сільської ради) Підгаєцької міської ради Тернопільського (в минулому Підгаєцького) району Тернопільської області, кадастровий номер: 6124887000:01:001:0049, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 12 квітня 2023 року у справі №2-5418/10 стягнуто солідарно із ОСОБА_6 , ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором №06/30/07-НВ від 08.11.2007 року у сумі 585 147, 74 грн.
Постановою Львівського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 12 квітня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Заборгованість за кредитним договором №06/30/07-НВ від 08.11.2007 року у сумі 585 147, 74 грн. стягнуто із ОСОБА_1 . В задоволенні позовних вимог про стягнення цієї заборгованості солідарно із ОСОБА_4 відмовлено.
Вищевказані судові рішення Франківського районного суду м. Львова від 12 квітня 2023 року та постанова Львівського апеляційного суду від 10 жовтня 2024 року оскаржувались ОСОБА_1 до Верховного Суду, однак ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2024 року у відкритті касаційного провадження відмовлено.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».
Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).
При позаконкурсному оспорюванні кредитором фраудаторних правочинів (вчинених на шкоду кредиторі) слід розмежовувати такі підстави для оспорення, як фіктивність (ст. 234 ЦК України) та вчинення правочину всупереч принципу добросовісності й недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України).
Одночасне застосування фраудаторності (як зловживання правом) та фіктивності правочину є юридично неприпустимим, оскільки ці категорії виключають одна одну.
Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину.
В практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). 
Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається.
У постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі №905/2030/19 (905/2445/19) зроблено висновок, що: «фіктивний правочин, на відміну від фраудаторного, виключає наявність наміру створити юридичні наслідки в момент його вчинення, що, в свою чергу, унеможливлює виникнення будь-яких майнових наслідків, оскільки такий правочин їх не породжує. Оскільки на підставі фіктивного правочину відсутня можливість передачі майна, restitutio in integrum виключається юридичною конструкцією фіктивного правочину. Якщо ж буде встановлено, що така передача de facto відбулася, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний, і тому норма статті 234 ЦК України не підлягає застосуванню, адже фіктивний правочин de jure не породжує будь-яких правових наслідків. В свою чергу, правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (ч. 3 ст. 234 ЦК України). Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони не бажають настання правових наслідків, обумовлених договором; усі сторони договору поінформовані про його фіктивність; письмовим текстом договору створюється лише видимість правовідносин між сторонами; мета вчинення фіктивного правочину не має значення. Крім того, відповідно до висновків Верховного Суду, якщо хоча б одна зі сторін оспорюваного договору намагалася досягти правового результату, то цей правочин не може визнаватися фіктивним.
Що ж до фраудаторного правочину як зловживання правом, то намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним надійним критерієм зловживання правом. Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику. Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку. Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог».
Позивач у позовній заяві посилався як на фіктивність, так і на вчинення правочину всупереч принципу добросовісності.
Під час розгляду справи суд згідно з принципом jura novit curia (“суд знає закони”) має самостійно надати правову кваліфікація спірних правовідносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі №904/2258/20, від 12 жовтня 2021 року у справі №910/17324/19). 
Однак, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, у мотивувальній частині рішення зазначив одночасно дві правові підстави для недійсності: фраудаторність (як зловживання правом на шкоду кредитору відповідно до ст.ст. 3, 13 ЦК України) та фіктивність правочинів (ст. 234 ЦК України), проте не навів конкретних обставин, які б свідчили про відсутність у сторін наміру досягти правового результату, що є обов`язковою ознакою фіктивного правочину. 
Навпаки, матеріали справи підтверджують фактичне укладення договорів, оформлення у нотаріуса, перехід права власності, а у випадку з договором купівлі-продажу — сплату грошових коштів.
У зв`язку з наведеним апеляційний суд вважає, що підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними у даній справі є саме фраудаторність, тобто їх вчинення у порушення принципів добросовісності та заборони зловживання правом, про що і зазначав позивач у позовній заяві.
Таким чином, мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом її викладення у новій редакції, без посилання про фіктивність правочинів, із чітким зазначенням, що недійсність договорів зумовлена їх фраудаторним характером, спрямованим на порушення прав кредитора — АТ «Сенс Банк».
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19).
У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі №754/5841/17 зазначено, що «очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку ОСОБА_1 і зумовив для неї настання таких негативних наслідків».
У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі №755/17944/18 зазначено, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)».
У справі, що розглядається апеляційним судом, оспорювані правочини вчинені під час розгляду судом спору про стягнення кредитної заборгованості із боржника ОСОБА_1 , під час дії ухвали про забезпечення позову, про яку було відомо ОСОБА_1 , вартості іпотечного майна недостатньо для задоволення вимог позивача, внаслідок вчинення оспорюваних правочинів відбулося істотне зменшення майнової маси боржника.
У сукупності наведені обставини діють підстави для висновку про фраудаторність оспорюваних правочинів.
Зокрема:
Щодо договору дарування дарування земельної ділянки, укладеного 25 листопада 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про фраудаторний характер договору дарування земельної ділянки, укладеного 25 листопада 2022 року між ОСОБА_1 та її донькою — ОСОБА_3 .
Як зазначалось вище, фраудаторним є правочин, який має на меті унеможливлення звернення стягнення на майно боржника або зменшення обсягу такого майна на шкоду кредитору.
Фактичними обставинами, що підтверджують фраудаторність спірного договору дарування, те, що його укладено під час дії накладеного судом арешту на все майно ОСОБА_1 , про що ОСОБА_1 була достовірно обізнана, так як оскаржувала ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову в апеляційному порядку.
Безоплатний характер договору дарування, наявність родинного зв`язку між сторонами — донькою ОСОБА_3 та матір`ю ОСОБА_1 , відсутність будь-якого економічного чи побутового обґрунтування передання землі у власність ОСОБА_3 також вказує на його фраудаторність.
Наявність тісного родинного зв`язку є істотною обставиною при оцінці поведінки сторін, оскільки свідчить про обізнаність набувача ОСОБА_3 щодо майнового стану дарувальника ОСОБА_1 та її зобов`язань перед кредитором. Отже, ОСОБА_1 , діючи спільно зі своєю донькою, передала земельну ділянку саме для того, щоб виключити можливість її примусового стягнення в межах виконання в майбутньому рішення суду про стягнення коштів із боржника ОСОБА_1 . 
Таким чином, правочин вчинений всупереч принципу добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) та із зловживанням правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), що є самостійною підставою для його недійсності.

Щодо договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 18 листопада 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Договір купівлі-продажу від 18 листопада 2022 року, хоча має оплатний характер і укладений з третьою особою, однак обставини справи свідчать, що цей правочин також був вчинений з метою ухилення від виконання зобов`язань перед АТ “Сенс Банк”, а отже, є фраудаторним.
Так, вказаний договір укладено після накладення арешту на все майно ОСОБА_1 , через 10 днів після ухвалення постанови апеляційного суду від 08.11.2022 року, що вказує на поспішність і усвідомлену мету виведення активу ОСОБА_1 . 
Наявність вказівки у договорі купівлі-продажу про факт оплати за договором сама по собі не виключає зловживання правом з боку боржника, оскільки для оцінки фраудаторності правочину значення має не лише поведінка набувача, а передусім намір боржника уникнути виконання зобов`язань перед кредитором.
Та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
Таким чином, з урахуванням часу укладення договору купівлі-продажу, наявності чинного арешту на майно боржника, суттєвої заборгованості перед кредитором, а також очевидної мети ОСОБА_1 зменшити активну частину свого майнового стану, колегія суддів приходить до висновку, що спірний договір є фраудаторним правочином — вчиненим у порушення принципів добросовісності та із зловживанням правом, з метою унеможливлення задоволення вимог кредитора, тобто АТ “Сенс Банк”, відтак є недійсним.
У зв`язку з визнанням правочину недійсним, сторони мають бути приведені у попередній майновий стан. Оскільки житловий будинок повернуто у власність ОСОБА_1 , виникає обов`язок останньої повернути ОСОБА_2 кошти, отримані як плата за об`єкт нерухомості.
Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне доповнити резолютивну частину рішення суду першої інстанції пунктом про зобов`язання ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 105?300,00 грн як наслідок застосування реституції.
Доводи апеляційних скарг  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про те, що у власності останньої наявне інше майно, на яке може бути звернуто стягнення, арешт, накладений ухвалою суду на її майно, був обмежений сумою, а не конкретними об`єктами, тому вона не мала обов`язку з`ясовувати, чи саме ці об`єкти підпадають під арешт, є безпідставними, виходячи з наступних мотивів.
До матеріалів справи не подано жодного доказу, який би підтверджував наявність у ОСОБА_1 іншого майна, на яке кредитор може звернути стягнення, окрім переданого в іпотеку, а також того, яке відчужене за оспорюваними договорами дарування та купівлі-продажу.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 пояснила, що під іншим майном вона має на увазі майно, передане позивачу в іпотеку. Іншого майна ОСОБА_1 не має.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, вартість іпотечного майна є недостатньою для задоволення вимог позивача, що встановлено судовими рішеннями про забезпечення позову у справі №2-5418/10, про ухвалення яких ОСОБА_1 знала.
ОСОБА_1 не надала суду жодних доказів, які б свідчили, що після постановлення ухвали суду про забезпечення позову вона вчинила дії для визначення вартості іпотечного майна, та не надала суду доказів про те, що станом на даний час вартість предметів іпотеки є достатньою для погашення заборгованості у сумі 585?147,74 грн.
За відсутності доказів ринкової вартості заставленого майна, посилання на іпотеку як на належне забезпечення виконання зобов`язання, є неспроможним.
Слід зазначити, що сам факт наявності іншого майна не нівелює фраудаторність правочину, якщо внаслідок його вчинення відбулося істотне зменшення майнової маси боржника, яка доступна для стягнення.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що він є добросовісним набувачем, жодним чином не пов`язаний із ОСОБА_1 , не мав інформації про її зобов`язання перед банком, а правочин укладався на ринкових умовах — із попередньою оцінкою, фактичним переданням будинку та сплатою коштів, колегія суддів оцінює критично та зазначає, що обставини цієї справи у сукупності свідчать про фраудаторність цього договору, зокрема:
-момент укладення договору купівлі-продажу - через 10 днів після постановлення ухвали апеляційного суду, якою відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_1 та залишено без змін ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову у вигляді арешту на все майно ОСОБА_1 у межах суми позову;
-недостатність вартості предметів іпотеки для покриття заборгованості ОСОБА_1 та відсутність іншого майна, на яке можна звернути стягнення;
-зменшення в результаті укладення цього договору обсягу майна боржника ОСОБА_1 , за рахунок якого кредитор може задоволити свої вимоги.
Крім цього, хоча матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 є особою, пов”язаною із ОСОБА_1 , однак поведінка набувача ОСОБА_2 безпосередньо до та після укладення договору купівлі-продажу у сукупності із доказами недобросовісності з боку ОСОБА_1 , спростовують доводи щодо добросовісності ОСОБА_2 .
Так, у справі відсутні відомості і в судовому засіданні представники ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не пояснили, коли та яким чином ОСОБА_1 повідомила іншим особам про намір продати будинок, коли і від якого джерела ОСОБА_2 отримав інформацію про продаж будинку, відсутні докази розміщення відповідного оголошення у пресі, в соцмережах чи інших засобах масової інформації. Враховуючи ту обставину, що ОСОБА_1 проживає у м.Львів, ОСОБА_2 проживав на момент купівлі будинку і на даний час, майже через 3 роки після укладення спірного договору купівлі-продажу будинку не вселився до цього будинку, а продовжує проживати в смт. Брошнів-Осада Калуського району Івано-Франківської області (саме така адреса місця проживання зазначена ОСОБА_2 в його апеляційній скарзі), будинок придбаний у с.Сільце Тернопільської області (що знаходиться на відстані близько 100 км від смт. Брошнів), наведені обставини у сукупності із доказами недобросовісності з боку ОСОБА_1 додатково підтверджують фраудаторність договору купівлі-продажу та спростовують доводи ОСОБА_2 про те, що він є добросовісним набувачем.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1   про те, що повернувши майно за спірними договорами у власність ОСОБА_1 , суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, є безпідставними, оскільки АТ “Сенс Банк” просив суд не лише визнати правочини недійсними, а й застосувати наслідки їх недійсності, що передбачає повернення сторін у попередній стан, зокрема — повернення майна боржнику для забезпечення можливості звернення на нього стягнення. Крім цього, позивач заявляв вимогу відновити відповідні записи про реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно за ОСОБА_1 , що фактично є вимогою про повернення майна за спірними договорами у власність ОСОБА_1 .
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дашинич Ольги Богданівни — залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Селяніна Валерія Олександровича — задовольнити частково.
Рішення Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 19 лютого 2025 року — змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а також доповнити резолютивну частину рішення абзацом наступного змісту: 
“Зобов`язати ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 105300,00 грн (сто п`ять тисяч триста гривень), отримані при укладенні договору купівлі продажу житлового будинку від 18 листопада 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Мартюк Ігорем Зіновійовичем, зареєстрованого в реєстрі за №2807.”
В решті рішення залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 4 липня 2025 року.

Головуюча                                                                        Хома М.В.

Судді                                                                                Костів О.З.

                                                                               Храпак Н.М.