УХВАЛА

04 серпня 2025 року 
м. Київ

справа №440/3993/25
адміністративне провадження № К/990/29884/25  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Білак М.В.,
суддів: Мацедонської В.Е., Мельник-Томенко Ж.М.,
перевіривши касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Полтавській області на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2025 року у справі №440/3993/25 за позовом Головного управління Національної поліції в Полтавській області до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди,
У С Т А Н О В И В:
Головне управління Національної поліції в Полтавській області звернулось суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило  стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного управління Національної поліції в Полтавській області відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок пошкодження спеціалізованого вантажного пікапа AVTOSNAB APCU-02 (на базі Mitsubish L-200), реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , 2024 року випуску.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 31 березня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі; вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
08 квітня 2025 року Головне управління Національної поліції в Полтавській області подало до суду заяву про забезпечення позову від 08 квітня 2025 року, у якій просило винести ухвалу про забезпечення позовних вимог шляхом заборони ОСОБА_1 відчужувати наступне майно: транспортний засіб Toyota Corolla, номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 , 2008 р.в., належного на праві власності ОСОБА_1 ; земельну ділянку, кадастровий номер 5325483200:00:002:0168, площею 1,7 га, що знаходиться за адресою: Полтавська область, Чутівський район, Таверівська сільська рада, що належить на праві власності ОСОБА_1 .
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року, залишеною без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2025 року, відмовлено у задоволенні заяви Головного управління Національної поліції в Полтавській області про забезпечення позову від 08 квітня 2025 року (вх.№24183/25 від 08 квітня 2025 року) у справі №440/3993/25.
14 липня 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Головного управління Національної поліції в Полтавській області на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2025 року у справі №440/3993/25. Заявник, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви Головного управління Національної поліції в Полтавській області про забезпечення позову.
На підставі аналізу доводів касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондують стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і стаття 13 КАС України.
Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Згідно з частиною другою статті 328 КАС України у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені в пунктах 3, 4, 12, 13, 17, 20 частини першої статті 294 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Такими ухвалами в силу пунктів 3, 4, 5, 13, 17, 20 частини першої статті 294 КАС України є ухвали щодо: повернення заяви позивачеві (заявникові); відмови у відкритті провадження у справі; залишення позову (заяви) без розгляду; закриття провадження у справі; відмови у відкритті провадження про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, відмови в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами; заміни сторони у справі (процесуальне правонаступництво) або сторони виконавчого провадження.
З матеріалів касаційної скарги та відомостей з Єдиного Державного реєстру судових рішень вбачається, що суди попередніх інстанцій відмовляючи у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову виходили з того, що зазначені заявником обставини, не свідчать про те, що вони можуть істотно ускладнити чи унеможливити поновлення порушених прав позивача та інтересів, за захистом яких позивач звернувся до суду.
При цьому, судами попередніх інстанцій зазначено таке. 
Відповідно до частини першої, другої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Частиною другою статті 150 КАС України передбачений вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а суд повинен, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Відповідно до вимог пункту 17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 2 від 06 березня 2008 року «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. Суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Згідно Рекомендації N R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятий Комітетом Міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта.
Враховуючи викладене, суди зазначили, що забезпечення адміністративного позову є крайнім заходом, вжиття якого можливе виключно за наявності підстав вважати, що рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень є очевидно протиправними.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Таким чином, суд, розглядаючи заяву про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, з огляду на докази, надані заявником для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема, у тому, що існує дійсна і реальна загроза невиконання рішення суду чи суттєва перешкода у такому виконанні.
Згідно з вимогами чинного законодавства, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.
Так, положеннями частини другої статті 151 КАС України регламентовано, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Отже, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб.
При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими, репутаційними, службовими та професійними наслідками.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Судами встановлено, що позивачем в обґрунтування заяви про забезпечення позову зазначено, що Наказом Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 07 березня 2025 року №129 о/с ОСОБА_1 звільнений зі служби в поліції за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону Україні «Про Національну поліцію» у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
Згідно з вимогами Закону України «Про запобігання корупції» ОСОБА_1 15 березня 2025 року подано декларацію при звільненні особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, яка охоплює період з 01 січня 2025 року по 07 березня 2025 року, у розділі 12 «Грошові активи» якої зазначив, що у суб`єкта декларування чи членів його сім`ї відсутні об`єкти для декларування: у цьому розділі.
Також відповідно до цієї декларації ОСОБА_1 має право власності на легковий автомобіль Toyota Corolla, номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 , 2008 р.в, вартість якого на дату набуття права (24 червня 2023 року) становила 302178 грн, та на земельну ділянку загальною площею 17000 кв.м., вартість якої за останньою грошовою оцінкою становила 56097 грн.
На переконання позивача у разі задоволення адміністративного позову Головного управління Національної поліції в Полтавській області, враховуючи відсутність у ОСОБА_1 грошових активів та його звільнення зі служби в поліції, на вищевказане майно відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» має бути звернуто стягнення з метою забезпечення виконання судового рішення. Водночас, відповідач не позбавлений права в будь-який момент відчужити майно, яке знаходиться в його власності, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, якщо таке буде ухвалено на користь держави в особі Головного управління Національної поліції в Полтавській області.
Отже, предметом заяви є заборона відчуження ОСОБА_1 транспортного засобу Toyota Corolla, номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 , 2008 р.в. та земельної ділянки, кадастровий номер 5325483200:00:002:0168, площею 1,7 га, що знаходиться за адресою: Полтавська область, Чутівський район, Таверівська сільська рада.
Суди попередніх інстанцій, з посиланням на висновки щодо застосування норм процесуального права, викладених в постанові Верховного Суду від 06 травня 2025 року у справі №160/28927/24, зазначили, що недоведеність існування та впливу на позивача обставин, виходячи з яких він просив вжити заходи забезпечення позову є підставою для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки обов`язковою передумовою для співставлення інтересів сторін є встановлення реальності впливу або можливості впливу на такі інтереси спірних правовідносин, в той час як в цій справі наразі відсутні жодні докази на підтвердження настання обставин, про які вказує позивач. Вжиття заходів забезпечення позову на основі одних лише тверджень є невиправданим та порушує правову визначеність відповідних правовідносин.
Тому, суд першої інстанції, з я ким погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що з наявних матеріалів справи не встановлено підстав, які б свідчили про те, що невжиття судом таких заходів створить очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам та інтересам позивача або ускладнить чи зробить неможливим виконання рішення суду за наслідками розгляду цієї справи.
Також суд апеляційної інстанції зауважив, що у спірних правовідносинах можливе настання негативних наслідків не є беззаперечним доказом для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення заяви позивача про забезпечення позову.
Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову. Правильне застосування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення. При цьому, заявник у касаційній скарзі не спростував такі висновки судів попередніх інстанцій.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.
Частиною другою статті 333 КАС України встановлено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги та відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Керуючись статтями 248, 333 КАС України, 
У Х В А Л И В:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Національної поліції в Полтавській області на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2025 року у справі №440/3993/25 за позовом Головного управління Національної поліції в Полтавській області до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає. 

Судді                                                                                          М.В. Білак
                                                                                          
                                                                                          В.Е. Мацедонська

                                                                                          Ж.М. Мельник-Томенко