П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
26 травня  2025  року                                                                                                м. Київ
 
Справа № 760/5338/24
Провадження: № 22-ц/824/3536/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,
секретар Лаврук Ю. В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги адвоката Одінцова Едвіна Володимировича в інтересах ОСОБА_1 та адвоката Докієна Дмитра Борисовича в інтересах ОСОБА_2 
на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Данілової Т. М.,
у справі за позовом    ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, відновлення становища, яке існувало до порушення,
                                            
у с т а н о в и в:
            
У березні 2024 року ОСОБА_4 ітаутас звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2023 року у справі №752/16578/19 задоволено його позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 225 000 євро. Вказує, що у розписці від 02 січня 2010 року відповідачка також зобов`язувалася до погашення боргу не відчужувати (передавати в заставу) належну їй нерухомість - нежитлові приміщення (творчі майстерні), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , 2 секція, офіс 353 та 354. Проте, вказує, що ОСОБА_1 порушила домовленості та 08.10.2021 року продала вказані нежитлові приміщення ОСОБА_2 . Вважає, що договори купівлі-продажу №1669 та №1667 мають ознаки фраудаторних правочинів, тому ОСОБА_5 просив суд визнати їх недійсними та скасувати державну реєстрацію права власності.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 січня 2025 року позов ОСОБА_3 задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений 08 жовтня 2021 року між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сніговою К.В., зареєстрований в реєстрі за №1669, про продаж нежитлових приміщень №№ 1,2, лоджія, лоджія (групи приміщень №354) - творча майстерня (в літ. А), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 52,1 кв.метрів, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1966127980000.
Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нежитлові приміщення №№1, 2, лоджія, лоджія (в літ. А), загальноюплощею 62,1 кв.метрів, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1966127980000, проведену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 60854708 від 08.10.2021 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Снігової К.В., та поновлено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1  на вказаний об'єкт нерухомого майна, проведену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49777821 від 20.11.2019 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хижняка А.М.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений 08 жовтня 2021 року між     ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сніговою К.В., зареєстрований в реєстрі за №1667, про продаж у власність нежилих приміщень №№ 1,2,лоджія, балкон, лоджія (групиприміщень №353) - творчамайстерня (в літ. А), щознаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 87,10 кв. м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1966123080000.
Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нежитловіприміщення №№ 1,2, лоджія, балкон, лоджія (в літ. А), загальною площею 87,1 кв.м., адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1966123080000, проведену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 60855421 від 08.10.2021 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Снігової К.В., та поновлено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказаний об`єкт нерухомості, проведену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 4977793 від 20.11.2019 р. приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хижняка А.М.
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь   ОСОБА_3 5450,40 грн. судового збору в рівнихчастинах.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Одінцов Е. В. в інтересах ОСОБА_1 та адвокат Докієн Д. Б. в інтересах ОСОБА_2 подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просили скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги адвокат Одінцов Е. В. в інтересах ОСОБА_1 зазначив, що суд, ухвалюючи рішення у справі, не надав належної оцінки доводам відповідача-2 з приводу того, що він є добросовісним набувачем нерухомого майна, придбаного у відповідачки-1. Вказує, що укладені між відповідачем-1 та відповідачем-2 договори купівлі-продажу не відповідають ознакам фраудаторності. 
Крім того, вважає, що при укладенні боргової розписки позивачем та відповідачем-1 не було дотримано вимог ст. 14 ЗУ «Про заставу» (розписка нотаріально не посвідчена), а тому така розписка є нікчемною. 
При цьому, вказує, що суд не звернув уваги на те, що в матеріалах справи містяться докази часткового погашення боргу відповідачкою, а відтак, позивачем не наведено достатніх обставин для визнання оспорюваних договорів недійсними з підстав фраудаторності.
Адвокат Докієн Д. Б. в інтересах ОСОБА_2 на обґрунтування доводів апеляційної скарги також зазначив про те, що судом не надано належної оцінки тому, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем нерухомого майна. Також, вказує, що перед придбанням відповідачем-2 вказаного нерухомого майна було перевірено та встановлено, що це майно не перебуває під обтяженням. ОСОБА_2 є добросовісним набувачем з огляду на те, що зазначені договори купівлі-продажу нерухомого майна є фактично виконаними, нерухоме майно придбано у відповідачки-1 за ринковою вартістю, сторони (відповідачі) не є родичами чи пов`язаними між собою особами.
Водночас, посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові № 924/287/23від 22 травня 2024 року, в якому зазначено, що добросовісний набувач не повинен приймати на себе тягар неправомірних і недобросовісних дій боржника.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 14 квітня 2025року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Балацький І. В. в інтересах ОСОБА_3 доводи апеляційних скарг вважав необґрунтованими, зазначив, що укладені договори купівлі-продажу між відповідачами містять ознаки фраудаторних правочинів, адже договори укладені з порушенням вимог п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, як такі, що вчинені всупереч принципу добросовісності, на що також наводить сталу судову практику.
В судовому засіданні адвокат Докієн Д. Б. в інтересах ОСОБА_2   та адвокат Одінцов Е. В. в інтересах ОСОБА_1  апеляційні скарги підтримали з викладених в них підстав та просили їх задовольнити.
Адвокат Балацький І. В. в інтересах ОСОБА_3 заперечував проти доводів апеляційної скарги та вважав їх необґрунтованими.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2023 року у справі №752/16578/19 задоволено позов ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про стягнення в рахунок погашення боргу за договором позики 225 000 євро, а також стягнуто судові витрати.  
Положеннями ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Отже, є встановленою та не підлягає доказуванню та обставина, що 02.01.2010 року ОСОБА_1 написано розписку, зі змісту якої убачається отримання нею від позивача грошових коштів у сумі 225 000 євро у борг. Встановлено й обов`язок відповідачки повернути грошові кошти позивачу .
У розписці ОСОБА_1 зобов`язалася до погашення боргу не відчужувати належну їй нерухомість - нежитлові приміщення (творчі майстерні), розташовані за адресою: АДРЕСА_3 .
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань за вказаною розпискою, ОСОБА_5 у серпні 2019 року звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики. 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2023 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 05 вересня 2023 року, скасоване рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_3 , стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу за договором позики 225 000 євро. Вирішено питання про судові витрати.
08 жовтня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сніговою К. В., зареєстрований за №1667, за умовами якого ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_1 нежилі приміщення №№ 1,2, лоджія, балкон, лоджія (в літ. А) за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно п. 1.3 договору купівлі-продажу №1667 ринкова вартість об`єкта становить 1 061 047 грн.
Згідно п. 2.1 договору купівлі-продажу №1667 продаж об`єкта вчинено за 1 061 047 грн.
08 жовтня 2021 року ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 061 047 грн, зазначивши в призначенні платежу «перерахування коштів за нежилі приміщення №№1,2 (групи приміщень №353) - творча майстерня, загальною площею 87,1 кв.метр, за адресою: АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу від 08.10.2021 року.»
В той же день, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сніговою К. В., зареєстрований за №1669, за умовами якого ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_1 нежилі приміщення №№ 1,2, лоджія, лоджія (в літ. А), за адресою: АДРЕСА_4 .
Згідно п. 1.3 договору купівлі-продажу №1669 ринкова вартість об`єкта становить 923991 грн.
Згідно п. 2.1 договору купівлі-продажу №1669 продаж об`єкта вчинено за 923 991 грн.
Згідно платіжного доручення №6802-2 від 08 жовтня 2021 року ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 923 991 грн, зазначивши в призначенні платежу «перерахування коштів за нежилі приміщення №№1,2 (групи приміщень №354) - творча майстерня, загальною площею 62,1 кв.метр, за адресою: АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу від 08.10.2021 року.»
Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_5 зазначав, що оспорювані договори купівлі-продажу нежитлових приміщень від 08 жовтня 2021 року, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сніговою К. В., укладені між відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , мають ознаки фраудаторних правочинів. Оскільки, на його думку, ОСОБА_1 відчужила належні їй на праві приватної власності нежилі приміщення на користь ОСОБА_2 з метою  уникнення виконання зобов`язань перед позивачем з повернення позики у сумі 225 000 євро, безспірність вимог за якою підтверджено рішенням суду. Крім того, на думку ОСОБА_7 , такі договори є фраудаторними з огляду на їх штучний характер, а саме, спірні об`єкті продані ОСОБА_2 за вартістю, яка є нижче ринкової.
Задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту виконання боржником, ОСОБА_1 , постанови Київського апеляційного суду від 30 січня 2023 року у справі № 752/15678/19, де ОСОБА_5 є стягувачем.
При цьому, суд виходив з того, що зміна власника нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_5 , з ОСОБА_1 на ОСОБА_2 відбулася у період розгляду судом цивільної справи № 752/16578/19 про стягнення боргу за договором позики від 01 січня 2010 року.
Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 , 25 червня 2020 року, уклала договір дарування належної їй на праві приватної власності квартири за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 100,9 кв.метрів.
Зазначене дає підстави для висновку про те, що ОСОБА_1 , будучи боржником перед позивачем, сприяла вчиненню дій, які можна констатувати як зловживання правом з метою уникнення звернення стягнення на майно на виконання рішення суду.
Отже, завдяки укладеним оспорюваним договорам купівлі-продажу, фактично було створено переваги одного кредитора перед іншим, що очевидно нерозумно та відбувається всупереч принципу добросовісності.
Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Щодо позовної вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Цей принцип вимагає від учасників цивільних правовідносин діяти чесно, відкрито та з повагою до інтересів іншої сторони. Він має фундаментальний характер і є нормою прямої дії, що враховується під час тлумачення інших норм цивільного законодавства. Судова практика підтверджує, що добросовісність не обмежується певною сферою та повинна застосовуватися в усіх цивільно-правових відносинах (див. постанови Верховного Суду у справах № 180/1735/16-ц, № 520/1185/16-ц, № 214/7462/20, № 463/13099/21, № 567/3/22).
Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які можуть порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, а також забороняється зловживання правом. Конституційний Суд України в рішенні від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 визнав ці положення такими, що відповідають Конституції України, зазначивши, що вони мають стимулювати учасників цивільних правовідносин до добросовісного та розумного здійснення своїх прав.
У судовій практиці неодноразово наголошено, що приватно-правовий інструментарій не може використовуватись для уникнення сплати боргу чи виконання судового рішення. Зловживання правом проявляється, зокрема, у фраудаторних правочинах, коли особа вчиняє дії, спрямовані на виведення майна з-під можливого стягнення. Верховний Суд у справі № 747/306/19 від 16.06.2021 зазначив, що у таких випадках важливими є: негативні наслідки для інших осіб, правовий статус сторін правочину, а також факт тривалих або повторюваних правовідносин між ними.
Правочин вважається правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом або не визнана судом (стаття 204 ЦК України). Ця презумпція правомірності діє до моменту її спростування. Оспорюваний правочин визнається недійсним лише за позовом заінтересованої особи (стаття 215 ЦК України) і лише якщо доведено підстави недійсності на момент його вчинення (див. постанову Верховного Суду у справі № 761/12692/17 від 17.06.2021 року).
Особливу увагу приділено фраудаторним правочинам у контексті позаконкурсного оспорювання, яке має на меті захист інтересів кредитора через повернення майна боржнику для подальшого звернення стягнення. Верховний Суд неодноразово визнавав можливим кваліфікувати такі правочини як фіктивні (стаття 234 ЦК), такі, що суперечать добросовісності (статті 3, 13 ЦК) або порушують публічний порядок (стаття 228 ЦК).
Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 05.04.2023 року у справі 523/17429/20 та від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц.
Тобто, договори як форма реалізації цивільних прав мають бути спрямовані на досягнення правомірної мети, а використання їх задля уникнення виконання зобов`язань чи зловживання правом суперечить як принципам ЦК України, так і сталій судовій практиці.
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. 
В даному випадку, з матеріалів справи слідує, що укладені договори купівлі-продажу на нежитлові приміщення є оплатними.
Застосування конструкції «фраудаторності» до оплатного договору має свої особливості, які полягають у необхідності встановлення конкретних обставин, що свідчать про спрямованість правочину на шкоду кредитору. Такими обставинами є: момент укладення договору (зокрема, після пред`явлення позову про стягнення боргу); характер контрагента (родич, афілійована особа, співвласник); наявність оплати та відповідність ціни ринковій вартості на момент правочину.
Відповідний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 755/17944/18, від 26.04.2023 у справі № 644/5819/20).
Окремо необхідно розмежовувати фіктивні та фраудаторні правочини. Фіктивним визнається правочин, укладений без наміру створити правові наслідки. Для його встановлення необхідна наявність умислу обох сторін діяти лише для вигляду. Якщо ж майно було передано або права перейшли, такий правочин не може бути фіктивним (див. ст. 234 ЦК України; постанови ВС від 13.01.2021 у справі № 712/7975/17, від 21.01.2015 у справі № 6-197цс14, від 15.05.2019 у справі № 723/405/17).
На відміну від фіктивного, фраудаторний правочин у позаконкурсному оспорюванні може бути дійсним за формою, але вчинений із метою уникнення виконання зобов`язання. Його оспорення здійснюється за ініціативою кредитора через подання позову про визнання правочину недійсним (ресцисорний позов). 
Так, Верховний Суд в постанові від 05.01.2024 у справі № 761/40240/21 підкреслив, що одночасна кваліфікація правочину як фіктивного та фраудаторного не допускається.
Правова кваліфікація правочину як фраудаторного не залежить від факту передачі майна або сплати коштів. Ключовим є те, чи внаслідок правочину стало неможливим або утрудненим звернення стягнення на майно боржника. Наявність чи відсутність арешту на майно не має вирішального значення, якщо буде встановлено, що правочин вчинено з порушенням принципів добросовісності та справедливості.
Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 20.08.2024 у справі № 947/37261/21).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.12.2024 року у справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24) також наголосила, що суди повинні зважати на сукупність обставин, які можуть свідчити про фраудаторність, однак їх перелік не є вичерпним. Кожен випадок оцінюється індивідуально.
Процедура доведення в межах цивільного судочинства здійснюється за принципом змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а докази мають бути належними, допустимими та достовірними (статті 12, 76-81, 89 ЦПК України). Суд оцінює докази всебічно та мотивує прийняття або відхилення кожного аргументу (статті 264, 265, 382 ЦПК України).Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).
У справі, що переглядається, позивач вказував, що оспорювані договори купівлі-продажу укладені після виникнення заборгованості та пред`явлення ним позову про її стягнення з ОСОБА_8 , яка у розписці зобов`язувалася не відчужувати спірні нежитлові приміщення. За твердженням позивача, ОСОБА_9 діяла з метою уникнення виконання зобов`язань за договором позики, зокрема шляхом укладення договорів на занижену ціну.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_7 , вважав, що ОСОБА_8 , як боржник, вчинила дії, які можна кваліфікувати як зловживання правом з метою уникнення звернення стягнення. Така поведінка, на думку суду, створила переваги одного кредитора перед іншим, що суперечить принципу добросовісності.
Колегія суддів погоджується з тим, що ОСОБА_8 діяла недобросовісно, намагаючись уникнути виконання боргових зобов`язань. Водночас, оцінюючи поведінку набувача, ОСОБА_2 , колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо нього, адже в даному випадку, ОСОБА_2 діяв відкрито, сплатив повну вартість нерухомого майна відповідно до звітів про оцінку, не був пов`язаний із боржницею та не мав інформації про існування боргових зобов`язань чи обмежень щодо майна. 
Згідно з правовими висновками Верховного Суду (зокрема, пункти 108, 115, 116 постанови ВП ВС від 18 грудня 2024 року у справі № 916/379/23), добросовісний набувач не повинен нести негативні наслідки неправомірних дій боржника, якщо він не знав і не міг знати про їх мету. У такому випадку відповідальність має покладатися на ініціатора зловживання - боржника.
Підтвердженням реальності спірних договорів є платіжні доручення, що засвідчують сплату вартості майна ОСОБА_2 відповідно до умов договорів. Також у пунктах 1.3 обох договорів зазначено, що ринкова вартість об`єктів визначена згідно зі звітами про оцінку майна, складеними ФОП « ОСОБА_10 » 04.10.2021 року.
Позивач не надав жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про заниження вартості об`єктів порівняно з ринковою. Більше того, у ході розгляду справи позивач не ініціював призначення експертизи для встановлення реальної вартості майна на дату укладення договорів. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 12 березня 2024 року у справі № 758/14095/20, якщо сторона посилається на неринковість ціни, але не вживає процесуальних заходів (наприклад, не подає заяву про експертизу), суд не зобов`язаний самостійно перевіряти ці обставини.
Припущення про занижену ціну без належних доказів не можуть бути підставою для визнання правочинів недійсними. Колегією суддів також встановлено, що між ОСОБА_8 і ОСОБА_2 відсутні родинні або інші афілійовані зв`язки, які могли б свідчити про спільну мету ухилення від відповідальності.
Крім того, правочини були посвідчені нотаріально, супроводжувалися реальною передачею коштів, і немає жодних доказів фіктивності або відсутності наміру сторін досягти правових наслідків. Це свідчить про дійсність договорів та відсутність ознак фраудаторності.
Добросовісна особа - це та, яка не знала і не могла знати про порушення прав іншої особи при набутті майна (стаття 388 ЦК України). ОСОБА_2 не був стороною спору про борг, не мав юридичних зв`язків із позивачем, не був попереджений про можливі обтяження та сплатив ринкову ціну.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справи Zvolsky and Zvolska v. Czech Republic, Pye v. UK, Depalle v. France, Jokela v. Finland), особа, яка набуває майно на законних підставах і діє добросовісно, не повинна нести ризики, пов`язані з чужими зобов`язаннями. Це узгоджується з принципом правової визначеності як елементом права власності, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Отже, відповідач ОСОБА_2 набув право власності на підставі належним чином укладених і нотаріально посвідчених договорів, з дотриманням усіх вимог законодавства. Тому колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції помилково задовольнив позов, оскільки встановлені обставини не дають підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними.
Щодо позовних вимог про скасування рішень про державну реєстрацію прав та поновлення записів про право власності, колегія суддів відмічає про таке.
Спосіб захисту порушеного права має бути таким, що найефективніше відновлює або забезпечує реалізацію порушеного права позивача, тобто має бути належним. Він повинен гарантувати повне відновлення становища, яке існувало до порушення, або забезпечити відповідне відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16, провадження № 12-30гс21).
Обрання позивачем неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок підтверджений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21) та від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав є відновлення становища, яке існувало до порушення. При цьому процедура скасування державної реєстрації речових прав (стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») є публічно-правовою та процедурною, і не замінює собою механізмів відновлення порушеного суб`єктивного цивільного права. Це положення не містить приватно-правового способу захисту й не може обумовлювати обов`язок пред`явлення позовної вимоги про скасування державної реєстрації (див. постанову ВС від 01 лютого 2023 року у справі № 316/2082/19).
Процедурні норми покликані обслуговувати реалізацію матеріальних прав і не можуть суперечити їх суті. У разі колізії пріоритет має надаватися приватно-правовим нормам (див. постанову ВС від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20).
У тій самій постанові Верховного Суду чітко вказано, що у позаконкурсному оспорюванні фраудаторних правочинів метою є не анулювання записів у реєстрі, а повернення майна боржнику для подальшого звернення стягнення, тобто відновлення того становища, в якому кредитор перебував до правочину.
Схожий підхід закріплений у постанові ВС від 04 жовтня 2024 року у справі № 932/18757/19. Суд визнав, що позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності є неналежною, оскільки відновлення становища кредитора до вчинення правочину не потребує окремого оспорювання реєстраційних дій. Натомість основною дією є оспорювання самого правочину, яким відбулося вибуття майна.
У даній справі позивач не заявляв вимог про повернення майна боржнику або застосування реституції, а також не ставив питання про звернення стягнення на конкретне майно. Водночас,    ОСОБА_3  просив скасувати реєстрацію права власності відповідача,  ОСОБА_2 , не вказавши при цьому, яким чином це забезпечує відновлення його особистого порушеного права, та не пропонуючи подальший правовий механізм виконання рішення.
Суд першої інстанції також не врахував зазначених обставин, та як наслідок дійшов помилкового висновку про задоволення позову в цій частині.
Отже, ураховуючи викладене вище та наведені правові висновки Верховного Суду, колегія суддів доходить висновку, що вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію та припинення прав власності ОСОБА_2 не є належним способом захисту, оскільки вони не забезпечують повернення майна боржнику та не є спрямованими на безпосереднє відновлення порушеного права позивача.
Щодо доводів адвоката Балацького І. В. в інтересах ОСОБА_3 , викладених у відзиві на апеляційні скарги, про те, що укладені договори купівлі-продажу мають ознаки фраудаторності та укладені всупереч п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, слід зазначити таке.
Беззаперечним є те, що принцип добросовісності є фундаментальною засадою цивільного законодавства України. Суд першої інстанції, а також колегія суддів встановили, що поведінка ОСОБА_8 , боржниці, при укладенні оспорюваних договорів дійсно була недобросовісною і спрямована на ухилення від виконання боргового зобов`язання.
Однак, сам по собі факт недобросовісної поведінки однієї сторони договору (відчужувача) не свідчить автоматично про фраудаторність правочину в цілому. У відповідності до усталеної практики Верховного Суду, зокрема, постанови ВП ВС від 18 грудня 2024 року у справі № 916/379/23, визначальним є не лише умисел боржника, а й наявність чи відсутність добросовісності у набувача.
У справі, що переглядається, судом встановлено, що ОСОБА_2  не перебував у родинних чи ділових зв`язках із боржницею; діяв відкрито, придбав майно за договорами, нотаріально посвідченими;сплатив ринкову ціну, підтверджену звітами про оцінку та платіжними документами; не був обізнаний про існування зобов`язань ОСОБА_8  перед позивачем, не був учасником попереднього спору й не мав причин сумніватися у правомірності набуття майна.
Відтак, ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, який набу?в право власності у спосіб, що не суперечить закону. Із цього випливає, що відсутні елементи фраудаторності в його діях, а отже, договір не може бути кваліфікований як фраудаторний у цілому.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції,  обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не вірно застосовані норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові, у зв`язку з чим, апеляційні скарги адвоката Одінцова Е. В. в інтересах ОСОБА_1 та адвоката Докієна Д. Б. в інтересах ОСОБА_2 підлягають задоволенню.
Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Ураховуючи те, що внаслідок апеляційного перегляду справи в задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено, судовий збір за подання апеляційної скарги ОСОБА_8 та ОСОБА_2 підлягає відшкодуванню у розмірі  14 534 грн 40 коп, тобто, по 7 267 грн 20 коп кожному з відповідачів.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційні скарги адвоката Одінцова Едвіна Володимировича в інтересах ОСОБА_1 та адвоката Докієна Дмитра Борисовича в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 січня 2025 року  скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.
Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_7 , особистий код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_6 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 7 267 (сім тисяч двісті шістдесят сім) грн 20 коп.
Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_7 , особистий код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_8 )  витрати по сплаті судового збору у розмірі 7 267 (сім тисяч двісті шістдесят сім) грн 20 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
 
Повне судове рішення складено 20 червня 2025 року.

Головуючий                                                                                    Т. О. Невідома

Судді                                                                                                 В. А. Нежура

                                                                                                                    В. В. Соколова