ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 549/385/24  Номер провадження 22-ц/814/2191/25	Головуючий у 1-й інстанції Глущенко Н. М.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 червня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,
секретар Ванда А.М.,
з участю представника відповідача – адвоката Горбоконь В.Ю., представника позивачів– адвоката Таргоній В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця»
на рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області від 27 лютого 2025 року, постановлене суддею Глущенко Н.М. (повний текст складено 07 березня 2025 року),
у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю,

в с т а н о в и в:
       22.08.2024 адвокат Таргоній В.М., який діє в інтересах позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , звернувся в суд із указаним позовом. В обґрунтування підстав позову зазначає, що 02.11.2023 у м.Буча потяг скоїв наїзд на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Унаслідок отриманих травм вона загинула на місці пригоди. Позивачі є батьками загиблої. Її втрата для них є незворотною, а передчасна смерть - непоправною, такою, що спричинила душевні страждання, призвела до погіршення самопочуття, втрати соціальних зв`язків та позбавила підтримки в майбутньому. Позивачі оцінюють розмір грошового відшкодування завданої їм моральної шкоди у грошовому еквіваленті - 300 000,00 грн. кожному, без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, які просять стягнути із АТ «Українська залізниця», як власника джерела підвищеної небезпеки.
       Рішенням Чорнухинського районного суду Полтавської області від 27.02.2025 позов задоволено частково.
Стягнуто із Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн., стягнення без податків та обов`язкових платежів. 
Стягнуто із Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн., стягнення без податків та обов`язкових платежів. 
В іншій частині заявлених вимог відмовлено.
Стягнуто із АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 2 018,66 грн.
       Рішення районного суду вмотивовано тим, що відповідачем не доведено умисел в діях потерпілої ОСОБА_3 або наявність непереборної сили, який призвів до нещасного випадку. Тоді як сам факт загибелі дочки позивачів під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості їх моральних страждань, які підлягають відшкодуванню власником джерела підвищеної небезпеки. Визначаючи розмір моральної шкоди, районний суд виходив із того, що факт смертельного травмування стався внаслідок особистої неуважності самої потерпілої та нехтування нею правилами безпеки на залізничному транспорті, постановивши до стягнення 100 000,00 грн. моральної шкоди на користь кожного з позивачів, що відповідатиме принципам розумності та справедливості. 
       Відповідач АТ «Українська залізниця» із рішенням районного суду не погодився та оскаржив його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
       У випадку, якщо суд апеляційної погодиться із висновком суду першої інстанції в частині того, що в діях потерпілої відсутній умисел на порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, внаслідок чого настала її смерть, просив зменшити розмір відшкодування зі 100 000,00 грн. до 10 000,00 грн. на користь кожного із позивачів. 
       Посилаючись на наявні у справі докази доводить, що причинами нещасного випадку є порушення ОСОБА_3 вимог п.п.2.2, 2.3, 2.5, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, яка з`явилася на залізничній колії раптово перед самим поїздом. Вини працівників залізничного транспорту в настанні нещасного випадку не вбачається. 
       Заперечує проти застосування до спірних правовідносин положень статті 1167 ЦК України, оскільки травмування ОСОБА_3 передувало свідоме та умисне порушення останньою Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України.
       Звертає увагу, що матеріали справи прямо вказують на вжиття працівниками АТ «Укрзалізниця» заходів, спрямованих на запобігання настанню нещасного випадку – попередження чергового по станції, подання звукових сигналів локомотивною бригадою поїзда застосування екстреного гальмування поїзда. 
       Зазначає, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_3 потребувала стороннього догляду, не могла самостійно пересуватися, мала фізичні або психічні вади, що перешкоджали їй усвідомлювати небезпеку перебування на залізничному переїзді. Наведене, на думку відповідача, свідчить про її послідовну підготовку до заподіяння власної смерті. 
       Просить врахувати, що в постанові про закриття кримінального провадження зазначено, що в діях ОСОБА_3 фактично наявний прямий умисел на вчинення протиправних дій, що виражається в перетинанні колій зліва направо у напрямку руху поїзда у недозволеному місці. При цьому остання перебувала в навушниках та не реагувала на навколишні обставини. 
       За цих обставин вбачає в діях потерпілої ознаки умислу, оскільки потерпіла свідомо допускала настання шкідливого результату, хоча не могла не почути чи не помітити наближення локомотиву і могла взагалі не виходити на колію до проїзду потягу. Отже, лише за наявності умислу потерпілої у даній обстановці їй могла бути спричинена шкода. 
       Зазначає, в позовній заяві відсутні відомості про заподіяння моральної шкоди. Зокрема, не додано конкретні відомості про юридичні підстави заподіяної позивачам моральної шкоди, а також обґрунтований розрахунок точного розміру зазначеної шкоди. 
       Вважає, що поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що подія, яка мала наслідком смертельна травмування ОСОБА_3 сталася у м.Буча Київської області, тоді як позивачі проживають у Полтавській області. Наведене, на думку відповідача, ставить під сумнів, що постраждала особа проживала однією сім`єю разом з позивачами. 
       Зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу без виклику позивачів, на чому наполягав відповідач шляхом подання окремого клопотання. Проти такого клопотання представник позивачів активно заперечував, що, на думку відповідача, свідчить про його намір приховати окремі істотні обставини справи, зокрема, окрема проживання позивачів з потерпілою, яка за життя не підтримувала з ними родинних відносин.
       Також просить врахувати позицію Верховного Суду щодо доцільності зменшення розміру стягнення, сформовану у справах №355/981/16-ц від 12.12.2018, №674/1666/14-ц від 23.01.2019, №752/17832/14-ц від 15.12.2020, №357/2446/21 від 15.09.2021.
       Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 08.04.2025 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 11.04.2025.
       Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
       У суді апеляційної інстанції представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав, наполягаючи на її задоволенні. 
       Представник позивачів проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив її відхилити. 
       Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторінта перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_4 , її батьками є: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ./а.с.10 т.1/
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 ./а.с.13,16 т.1/
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 ; місце смерті: м.Буча, Бучанський район, Київська область, свідоцтво смерть серії НОМЕР_2 ./а.с.7 т.1/ 
Згідно із лікарським свідоцтвом про смерть №603 від 03.11.2023 ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , смерть настала на залізничній колії; причина смерті: множинні травми тіла, пішохід травмований потягом./а.с.8-9 т.1/
Відповідно до висновку експерта №603 від 03.11.2023 Бучанського районного відділення ДСУ «Київське ОБСМЕ», смерть ОСОБА_3 настала від поєднання травми голови, грудей, живота, кінцівок з множинними переломами кісток черепа та скелету, а також розривами внутрішніх органів, та забоями речовини головного мозку. Також зазначено, що комплекс зазначених ушкоджень знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті, утворився від дії тупого предмету можливо в строк та за обставин, вказаних у постанові, а саме, 02.11.2023, внаслідок травмування потерпілої електропотягом та відносить до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за критерієм небезпеки для життя. При судово-токсикологічному дослідженні крові спиртів не виявлено./а.с.36-39 т.2/
09.11.2023 складено та затверджено Акт службового розслідування аварії, яким установлено, що 02.11.2023 08-39 год. АТ «Укрзалізниця» РФ «Південно-Західна залізниця» Виробничий підрозділ «Київська дирекція залізничних перевезень», станція Буча , 31 км ПК9, ІІ головна колія, перед високою пасажирською платформою сталася аварія; потерпіла ОСОБА_3 ; стан потерпілої – смерть; наявність сигналів, що застосовуються для позначення поїздів, локомотивів та інших рухомих одиниць у відповідності до вимог Інструкції з сигналізації на залізницях України – згідно з п.10.1.
Зазначено, що машиністом електропоїзду №6608 ОСОБА_5 подавались сповіщувальні сигнали згідно з вимогами п.11.2 Інструкції з сигналізації на залізницях України, одночасно було застосовано екстрене гальмування. Черговою по залізничній станції ОСОБА_6 проводилося оголошення по гучномовному зв`язку про прибуття електропоїзда на ІІ головну колію станції. 
Згідно пояснень машиніста електропоїзда №6608 ОСОБА_7 встановлено, що слідуючи в прямій ділянці ІІ головної колії станції Буча подаючи звукові сигнали в районі зупиночної платформи на колію раптово вибігла дівчина, яка не реагувала на звукові сигнали великої гучності. Машиністом електропоїзда №6608 ОСОБА_5 негайно застосовано екстрене гальмування з одночасною подачею оповіщувальних звукових сигналів великої гучності, однак наїзду уникнути не вдалося. Під час огляду місця події помічником машиніста електропоїзду №6608 ОСОБА_8 виявлено дівчину без ознак життя, неподалік якої лежав телефон з навушниками. Про даний випадок машиніст електропоїзду №6608 ОСОБА_9 доповів по радіозв`язку черговій по залізничній станції ОСОБА_6 , яка одразу повідомила працівників швидкої медичної допомоги (Мазур), працівників поліції (Капустенко), ДНЦ-1 (Беженару), ДНЦО-1 ( ОСОБА_10 ), в.о. ДС Буча ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ).
Із огляду на викладене, комісія дійшла висновку: випадок стався внаслідок порушення самою потерпілою Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 №54, а саме п.п.2.3, 2.5, 2.6. Вини працівників залізничного транспорту в даному випадку не вбачається./а.с.46-47, 49-53 т.1/ 
За фактом викладеного слідчим відділом Бучанського РУ поліції ГУ Національної поліції в Київській області внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12023111050004556 від 02.11.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.276 КК України. Про перебування потерпілого в стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння інформація відсутня, також чи є даний випадок самогубством слідством не встановлено. 
29.12.2023 слідчим відділом Бучанського РА поліції в Київській області указані кримінальне провадження закрито на підставі р.2 ч.1 ст.294 КПК України, у зв`язку із відсутністю в події складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.276 КК України. У мотивувальній частині постанови зазначено, що причиною пригоди є необережні дії пішохода ОСОБА_3 , яка допустила грубе порушення вимогп.п.2.5, 2.6, 2.7 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті, затверджених наказом Міністерства транспорту України №54 від 19.02.1998./а.с.154, 205-220 т.1/
Ухвалою Чорнухинського районного суду Полтавської області від 17.12.2024 відмовлено у задоволені клопотання представника відповідача про обов`язкову участь позивачів у судовому засіданні./а.с.172-173 т.1/ 
Частково задовольняючи позов, районний суд виходив із того, що відповідачем не спростовано цивільно-правову презумпцію заподіювача шкоди та не доведено наявність умислу в діях потерпілої ОСОБА_3 або наявності непереборної сили. На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що наявними є підстави для відшкодування позивачам моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн. кожному, завданої загибеллю дочки, з урахуванням ступеня вини самої потерпілої, яка порушила Правила безпеки громадян на залізничному транспорті України. 
       Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується з таких підстав. 
       Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України).
       Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
       Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).
       Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч.1 ст.1167 ЦК України).
       Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (ч.2 ст.1168 ЦК України).
       Тлумачення вказаних норм свідчить, що:
-        за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі;
-        зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди;
-        у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (постанова Верховного Суду від 25.05.2022 у справі №487/6970/20).
       Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обов`язків (ч.1 ст.1172 ЦК України).
       Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч.ч.2, 5 ст.1187 ЦК України).
       Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
       Відповідно до ч.2 ст.1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.
       Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.
       Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (ч.2 ст.1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справах №243/6516/21 від 26.10.2022, №439/1218/18 від 05.08.2020.
       При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).
       Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України).
       Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст.23 ЦК України).
       Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справі №487/6970/20 від 25.05.2022.
       Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2022 у справі №477/874/19).
       У постанові Верховного Суду від 24.01.2025 у справі №624/946/23 зроблено висновок, що положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються у випадках завдання шкоди майну, а також ушкодженням здоров`я фізичній особі. Підставою для цього може бути груба необережність потерпілого, наприклад перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо. Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (ч.2 ст.1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дій, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). 
       У справі, що переглядається, суд першої інстанції, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, установив, що смерть дочки позивачів настала від тяжких тілесних ушкоджень, отриманих при зіткненні з джерелом підвищеної небезпеки - електропотягом, належним відповідачу, вина та протиправність дій АТ «Українська залізниця» відсутні, а смерті потерпілої сприяла її власна груба необережність та недбалість. 
       Доказів, які б свідчили, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу загиблої, відповідачем не надано, а тому за правилами частини ч.4 чт.12 ЦПК України він несе ризик настання наслідків із цим пов`язаних.
       Доводи апеляційної скарги відповідача про наявність у діях потерпілої ознак умислу, що вбачається із її послідовної підготовки до заподіяння власної смерті, колегіяєю суддів відхиляються, як такі, що ґрунтуються на суб`єктивній оцінці подійта його припущеннях, що не знайшли свого підтвердженні в ході судового розгляду справи. Відтак, доказів, які б підтверджували умисел потерпілої відповідачем не надано, тоді як чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справах №466/4412/15-ц від 05.06.2019, №756/16649/13-ц від 15.08.2019, №447/2438/16-ц від 02.10.2019, №601/1304/15-ц від 11.12.2019, №345/3335/1 від 03.06.2020, №742/637/19 від 07.10.2020.
       Отже, установивши, що причиною загибелі дочки позивачів є потрапляння під електропотяг, у зв`язку з її грубою необережністю та недбалістю, зокрема, порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспорті, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 №54, суд першої інстанції обґрунтовано зробив висновок, що ця обставина не звільняє відповідача від цивільно-правової відповідальності, однак підлягає врахуванню судом при визначенні розміру відшкодування.
       Визначаючи розмір моральної шкоди, районний суд правильно врахував факт наявності грубої необережності та недбалості потерпілої від нещасного випадку, характер та обсяг страждань позивачів та дійшов обґрунтованого висновку, що розмір компенсації моральної шкоди складає 100 000,00 грн. кожному із позивачів. При цьому суд керувався засадами розумності, пропорційності та справедливості.
       Доводи апеляційної скарги щодо недоведеності підставності стягнення моральної шкоди та її розміру, колегія суддів відхиляє як неспроможні, оскільки сам факт загибелі дочки є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань її батьків. Тоді як наведена відповідачем у апеляційній скарзі практика Верховного Суду не є релевантною до фактичних обставин цієї справи.
       Підстав для зменшення розміру стягнення моральної шкоди зі 100 000,00 грн. (на користь кожного із позивачів) до 10 000,00 грн., з огляду на те, що втрата рідної людини є найвищою немайновою втратою, яка не підлягає відновленню, колегія суддів не вбачає. При цьому, апеляційний суд враховує, що позивачі позбавлені можливості матеріальної та моральної підтримки дочки, яка загинула у віці 31 року, у подальшому своєму житті та в старості та відновити їх попередній стан життя неможливо. Тому колегія суддів відхиляє посилання на те, що судами при визначенні розміру компенсації моральної шкоди не враховані вимоги розумності та справедливості, а також, що розмір відшкодування моральної шкоди у цій справі перевищує розмір відшкодування з аналогічних порушень, визначений у справах №355/981/16-ц від 12.12.2018, №674/1666/14-ц від 23.01.2019, №752/17832/14-ц від 15.12.2020, №357/2446/21 від 15.09.2021, які переглядались Верховним Судом, висновки у зазначених справах не спростовують висновків суду першої інстанції щодо визначеного розміру моральної шкоди, оскільки суд першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди дотримався вимог закону.
       За таких обставин, урахувавши фактичні обставини справи, поведінку потерпілої, характер, глибину і тривалість душевних страждань позивачів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди.
       Інші доводи апеляційної скарги, зокрема, сумніви, що постраждала особа дійсно проживала однією сім`єю разом з позивачами, колегія суддів відхиляє як такі, що не ґрунтуються на доказах. Належних обґрунтувань для спростування законності ухвали від 17.12.2024, якою відмовлено у задоволені клопотання відповідача про обов`язкову участь позивачів у судовому засіданні, апеляційна скарга не містить. При цьому, з огляду на поважний вік позивачів та забезпечення їх інтересів в суді адвокатом, підстав вважати, що оскаржуване судове рішення постановлено з порушенням норм процесуального закону, колегія суддів не вбачає. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення районного суду слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» - залишити без задоволення.
Рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області від 27 лютого 2025 року- залишити без змін
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
       Повний текст постанови складено 26.06.2025.

Головуючий суддя                                                                Л.І. Пилипчук

Судді                                                                                 Ю.В. Дряниця

                                                                               О.В. Чумак