Унікальний номер справи 372/6826/24
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/9566/2025
Головуючий у суді першої інстанції О.М. Зінченко 
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

 
       Постанова
         Іменем    України

16 липня 2025 року                                                                                                місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
 
головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А.М., Саліхова В.В.
 
секретар судового засідання: Комар Л.А.
 
сторони:
позивач                             ОСОБА_1 
відповідач                      Фонд державного майна України
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Мельниковим Денисом Олександровичем , 
 
на рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 лютого 2025 року, ухваленеу складі судді О.М. Зінченко в приміщенні Обухівського районного суду Київської області,
в с т а н о в и в :
 
20.12.2024 ОСОБА_1 через свого представника адвоката Мельникова Д.О. звернувся до суду з позовом до Фонду державного майна України, третя особа державне підприємство «Спецагролізинг» про визнання трудових відносин припиненими та зобов`язання вчинити певні дії.
В обґрунтування позову зазначено, що згідно з розпорядженням КМУ від 20.11.2019 №1101-р «Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств, установ та організацій до сфери управління Фонду державного майна» цілісний майновий комплекс державного підприємства «Спецагролізинг» переданий до сфери управління Фонду державного майна. Відповідач є єдиним власником державного підприємства «Спецагролізинг». Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 21.11.2019 р. №94-п покладено виконання обов`язків директора ДП «Спецагролізинг» на ОСОБА_1 . Позивач неодноразово звертався до відповідача з заявою про звільнення, однак конкурсна процедура не була оголошена. 15.10.2024 позивач звернувся до Фонду державного майна України з заявою про звільнення з роботи за власним бажанням з 30.10.2024. Листом від 28.10.2024 р. №10-47-29171 Фонд державного майна України висунув позивачу не передбачені законом умови для звільнення та відкладення вирішення питання про припинення трудових відносин з позивачем уповноваженим на те органом державного управління.
В зв`язку з цим позивач просив суд визнати припиненими трудові відносини між ОСОБА_1 та державним підприємством «Спецагролізинг», код ЄДРПОУ 37118591, щодо виконання ним обов`язків виконуючого обов`язки директора ДП «Спецагролізинг» з 30.01.2024 та зобов`язати Фонд державного майна України видати відповідне розпорядження (рішення), щодо виключення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з розділу «Відомості про органи управління юридичної особи» відомості про ОСОБА_1 як виконуючого обов`язки директора (керівника) державного підприємства «Спецагролізинг», стягнути на користь позивача судові витрати, пов`язані з судовим провадженням.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 26 лютого 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Фонду державного майна України, третя особа державне підприємство «Спецагролізинг» про визнання трудових відносин припиненими та зобов`язання вчинити певні дії, відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 , через представника Мельникова Д.О. подано апеляційну скаргу, у якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просив скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення яким позов задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що позивач вважає протиправним висновок суду про те, що ОСОБА_1 , не є керівником державного підприємства «Спецагролізинг».
Зауважує, що відповідно висновок суду про передчасність вимог позивача, «оскільки він не був призначений керівником вказаного підприємства», доводить також і передчасність внесення відповідних відомостей до Єдиного державного реєстру.
Відтак, за наведених судом у мотивувальній частині оскаржуваного рішення мотивів і обумовленого цими мотивами висновку взагалі не існувало підстав для внесення відомостей до Єдиного державного реєстру про те, що позивач є керівником ДП «Спецагролізинг».
Отже, у такому разі, на думку апелянта, суд першої інстанції передчасно та необґрунтовано відмовив у задоволенні позову у цій частині, оскільки логічним наслідком висновку суду про те, що ОСОБА_1 не є керівником ДП «Спецагролізинг» є виключення цієї інформації з публічного державного реєстру, тобто задоволення позову у цій частині.
Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що написання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням, ознайомлення із вказаною заявою власника ДП «Спецагролізинг», пропозиція прийняти печатку, документів уповноваженій особі, свідчать про те, що позивачем дотримана процедура звільнення із займаної посади саме керівника підприємства.
Проте відмовляючи у позові суд грубо порушив норму Конституції України, чим протиправно порушив конституційні права позивача, оскільки ніхто не може бути примушений до праці.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, також суд першої інстанції не врахував правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах і не навів мотивів їх ігнорування, чим грубо порушив норми процесуального права.
Відповідно до трудового законодавства України керівник, як будь-який інший працівник, має право звільнитися з роботи за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган про таке звільнення письмово за два тижні. У випадку, коли працівник не може звільнитись через відсутність рішення органу управління, ефективним способом захисту у таких справах є визнання трудових відносин припиненими.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі № 758/1861/18.
У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі №369/1906/18 (провадження №61-1706св22) вказано, що «за змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Отже праву працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням за умови попередження роботодавця за два тижні відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України кореспондується обов`язок роботодавцяоформити відповідним наказом звільнення та виконати обов`язки, визначені статтями 47, 116 КЗпП України. Чинне законодавство не визначає випадки, у яких роботодавець може відмовити працівнику у звільненні за власним бажанням, отже роботодавець не може відмовити працівнику у звільненні за його бажанням у разі подання ним відповідної заяви за два тижні до такого звільнення».
Фондом державного майна України подано відзив на  апеляційну скаргу. 
Зазначає, що відповідно до наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 21.11.2019 № 94-п ОСОБА_1 є начальником відділу державних закупівель ДП «Спецагролізинг», та на останнього покладено виконання обов`язків директора вказаного підприємства.
В свою чергу, надавши згоду на покладення виконання обов`язків директора ДП «Спецагролізинг» до настання певного факту, позивач мав усвідомлювати, що він виконуватиме такі обов`язки тимчасово, до призначення керівника цього підприємства в установленому законодавством порядку , а від так може бути увільнений від їх виконання на підставі наказу уповноваженого органу управління державним підприємством.
На думку відповідача, «увільнення працівника» та  «звільнення працівника» не є тотожними поняттями. Тобто, Фонд не вправі звільняти позивача, оскільки він є начальником відділу державних закупівель ДП «Спецагролізинг» та на якого покладено виконання обов`язків директора такого підприємства.
Фонд погоджується з доводами суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні, оскільки в даному випадку, до повноважень Фонду не входить звільнення ОСОБА_1 , тому, що на останнього покладено виконання обов`язків директора як на працівника ДП «Спецагролізинг», а саме Начальника відділу державних закупівель даного підприємства, отже позивачем вибраний неефективний спосіб захисту. 
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Мельников Д.О.,  апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з викладених у ній підстав.
Представник Фонду державного майна України - Матіюк Д.В., у судовому засіданні  проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , заперечив, рішення суду просив залишити без змін як законне та обґрунтоване.  
Представник Державного підприємства «Спецагролізинг» у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про час та дату розгляду справи підприємство повідомлялось у відповідності до вимог закону, але свого представника для участі у розгляді справи не забезпечило. Будь - яких заяв, клопотань від Державного підприємства «Спецагролізинг» на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило.
Суд апеляційної інстанції, на підставі положень частини другої статті 372 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) вважав за можливе провести розгляд справи за відсутності представника третьої особи, оскільки його неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Мельникова Д.О., який брав участь у розгляді справи за допомогою відеоконференцзв`язку, пояснення представника Фонду державного майна України -Матіюка Д.В., перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд зазначив наступне. Як вбачається з позову, позивач просить суд визнати припиненими трудові відносини між ОСОБА_1 та державним підприємством «Спецагролізинг», щодо виконання ним обов`язків виконуючого обов`язки директора ДП «Спецагролізинг» з 30.01.2024 та зобов`язати Фонд державного майна України видати відповідне розпорядження (рішення).
Суд вважав, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, оскільки до повноважень відповідача не входить звільнення з роботи начальника відділу державних закупівель на якого покладено виконання обов`язків директора ДП «Спецагролізинг», оскільки він не був призначений керівником вказаного підприємства.
Крім того, на думку суду, вимога позивача про виключення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з розділу «Відомості про органи управління юридичної особи» відомості про ОСОБА_1 , як виконуючого обов`язки директора (керівника) державного підприємства «Спецагролізинг», є передчасною, оскільки внесення змін до Реєстру можливо тільки після призначення нового керівника ДП «Спецагролізинг» та увільнення ОСОБА_1 , від виконання обов`язків керівника ДП «Спецагролізинг».
З таким висновком суду колегія суддів погодитися не може  з огляду на наступне.
Так, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1   просив суд визнати припиненими трудові відносини між ним та ДП «Спецагролізинг» щодо виконання ним саме обов`язків виконуючого обов`язки директора ДП «Спецагролізинг» з 30.10.2024, на підставі статті 38 КЗпП України.
У статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Розірвання трудового договору з ініціативи працівника, як спосіб захисту його трудових прав, передбачено статтею 38 КЗпП України.
Положеннями статті 38 КЗпП України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
За змістом наведеної правової норми право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує безумовний обов`язок роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави в установлені законом строки.
За відсутності домовленості працівника і роботодавця про дату звільнення до закінчення двотижневого строку працівник не може бути звільнений у межах цього строку з дати, яку на власний розсуд обрав роботодавець. Працівник не може бути звільнений з дати, яка не відповідає домовленості.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 20 травня 2020 року у справі № 279/3334/17 (провадження № 61-38688св18), від 17 серпня 2022 року у справі № 372/128/21 (провадження № 61-19849св21), від 21 грудня 2022 року у справі № 299/2706/20 (провадження № 61-3594св22).
У постанові Верховного Суду від 04 травня 2022 року у справі № 761/16900/21 (провадження № 61-12562св21) зазначено, що розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою не має значення, чи була погоджена ця ініціатива з роботодавцем та чи згодний він з такою вимогою робітника. Для працівника виявлення цієї ініціативи створює лише один обов`язок - продовжувати виконання усіх умов трудового договору протягом двох тижнів від дня подання роботодавцю такої заяви. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника, чи не вчинено такої дії. Відсутність такого наказу не зобов`язує працівника надалі виконувати покладені на нього трудові обов`язки та не продовжує дії трудового договору.
Верховний Суд у постанові від 26 жовтня 2023 року у справі № 757/35570/21-ц (провадження № 61-6837св23) зробив такий висновок: «За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. Проте така ініціатива з наміром припинити трудові відносини в односторонньому порядку має бути доведена до відома роботодавця. Своє бажання щодо звільнення за статтею 38 КЗпП України працівник оформлює у письмовій довільній формі. Спосіб подання заяви на звільнення законодавством не обмежується. Отже, заяву можна надати особисто роботодавцю, надіслати поштою чи телеграмою. Відмова у звільненні є порушенням законодавства про працю, проте факт небажання роботодавця звільняти працівника треба підтвердити. Отже, у разі подання заяви про звільнення за власним бажанням працівникові потрібно надати документи, що підтверджують факт подання такої заяви та отримання її роботодавцем. Надіслання поштовим засобом зв`язку на адресу роботодавця заяви про звільнення за власним бажанням, хоча і є можливим варіантом сповіщення роботодавця про свої наміри працівником, проте без встановлення факту отримання ним такої заяви не свідчить про припинення між сторонами трудових відносин з дня надіслання такої заяви в обумовлений у ній строк».
У справі, яка переглядається, судом встановлено, що Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (Мінекономіки) №94-п від 21.11.2019 р. покладено виконання обов`язків директора ДП «Спецагролізинг» з 25.11.2019 р. на ОСОБА_1 , начальника відділу державних закупівель цього підприємства, до призначення керівника цього підприємства у установленому законом порядку (а.с.8).
 Таким чином, позивач працював  в ДП «Спецагролізинг» начальником відділу державних закупівель цього підприємства, а  з 25.11.2019 р. на нього було покладено виконання обов`язків директора ДП «Спецагролізинг».
26.05.2022 ОСОБА_1 отримав поранення під час захисту Батьківщини, в районі населеного пункту Сєверодонецьк Луганської області, що підтверджується копією довідки №921 від 15.07.2022. (а.с.12)
Крім того, 13.01.2024 ОСОБА_1 був поранений під час захисту Батьківщини в районі населеного пункту Кліщіївка Донецької області, що підтверджується копією довідки №265 від 22.01.2024. (а.с.14)
15.10.2024 ОСОБА_1 звернувся до в.о. Голови Фонду державного майна України Смачило І.В. з заявою в якій зазначив, що зважаючи на тимчасовий характер його призначення на посаду та з урахуванням тривалого непризначеного конкурсу на посаду директора ДП «Спецагролізинг» на виконання постанови КМУ від 03.09. 2008 №777 та  у зв`язку з неможливістю за станом здоров`я, внаслідок отриманих ним важких поранень під час участі у бойових діях від початку збройної агресії російської федерації, просив звільнити його з роботи з 30.11.2024 за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України та просив призначити відповідальну особу для прийняття за актом реєстраційних документів підприємства (а.с.9). 
Тобто, відповідно до змісту заяви позивача, він просив відповідача звільнити його з посади виконуючого обов`язки директора підприємства.
Листом №10-47-29171 від 28.10.2024 р. Фонд державного майна України повідомив на заяву від 15.10.2024 р. директора ДП «Спецагролізинг» ОСОБА_1, що відповідно до наказу Фонду від 17.02.2020 р. №286 (зі змінами) у Фонді функціонує робоча група з розгляду документів претендентів з розгляду питань, пов`язаних із здійсненням функцій з управління державними підприємствами, установами, організаціями та господарськими товариствами. Фонд як орган управління підприємством ініціював скликання робочої групи з розгляду питань, пов`язаних із здійсненням функцій з управління державними підприємствами, установами, організаціями та господарськими товариствами щодо необхідності призначення керівника підприємства. Питання щодо звільнення буде розглянуто одночасно з призначенням директора ДП «Спецагролізинг». (а.с.18)
Посилання відповідача на ту обставину, що ОСОБА_1 не просив Фонд державного майна України  увільнити його від виконання ним обов`язків директора підприємства, а просив звільнити з роботи, що не входить до компетенції відповідача, суд оцінює критично, оскільки в заяві позивач чітко зазначав про небажання та неможливість за станом здоров`я  (через неодноразові поранення) виконання ним обов`язків саме директора підприємства, а не начальника відділу. Тобто, вказана заява позивача надавала  Фонду державного майна України  підстави для вивільнення позивача від виконання ним обов`язків директора підприємства, покладення таких обов`язків на іншу особу і подачу таких відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Крім того, позивачем подано суду апеляційної інстанції нові доказі, відповідно до яких Робоча група відповідача  проводить свої засідання та вирішує питання, пов`язані із здійсненням функцій з управління державними підприємствами, установами, організаціями та господарськими товариствами, що підтверджується протоколами засідань Робочої групи. Такі засідання відбувались як у 2024 році так відбуваються і у 2025 році. Відповідно, відповідач мав можливість вирішити питання щодо вивільнення позивача від виконання ним обов`язків директора  ДП «Спецагролізинг», що безпідставно не було зроблено Фондом державного майна України, у порушення положень  Порядку проведення конкурсного відбору керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, затвердженого постановою КМУ від 03.09.2008 № 777, відповідно до якого  покладання  виконання обов`язків директора державного підприємства можливо на строк не більше  трьох місяців, а позивач виконував такі  обов`язки з 2019 року.  
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За наведених обставин, враховуючи встановлений факт існування між сторонами трудових відносин, відсутність волевиявлення позивача на їх продовження, що доведено до відома роботодавця у встановленому законом порядку, судом зроблено помилковий висновок про наявність підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .  
Адже, тривале ігнорування власником, яким є орган державної влади, заяви позивача про звільнення його за власним бажанням з посади виконуючого обов`язки директора підприємства із посиланням на неможливість такого звільнення у визначені працівником строки до призначення на посаду керівника іншої особи в умовах воєнного стану (тобто без проведення конкурсного відбору) є прямим порушенням гарантованого позивачу Конституцією України права на працю та на припинення трудових відносин за власним бажанням. У даному випадку положення закону щодо письмового попередження власника про бажання звільнитися за власним бажанням з боку органу державної влади нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника (директора) чинне законодавство не передбачає, у той час як статтею 43 Конституції України використання примусової праці забороняється.
Відтак висновки суду про передчасність звернення до суду та неефективність обраного способу захисту є помилковими.
Застосування конкретного способу захисту трудового права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Обраний позивачем спосіб захисту його порушеного права як визнання трудових відносин припиненими з 30.10.2024 у зв`язку зі звільненням з роботи, з посади виконуючого обов`язки директора підприємства, за власним бажанням на підставі частини першої статті 38 Кодексу законів про працю України є законним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, оскільки позивачем вичерпано процедурні можливості реалізувати своє право на припинення трудових відносин через бездіяльність відповідача - органу державної влади.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача видати розпорядження (рішення), щодо  виключення відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про позивача як керівника ДП «Спецагролізинг», на думку колегії суддів,  така вимога також підлягає задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» державна реєстрація юридичних осіб - це офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.
Згідно з пунктом 13 частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» до Єдиного державного реєстру підлягають внесенню відомості про юридичну особу, зокрема, відомості про керівника юридичної особи.
Верховний Суд у постанові від 24.12.2019 у справі № 758/1861/18 (провадження №61- 49113св18) зазначав, що факт припинення повноважень директора як посадової особи законодавець пов`язує із моментом внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться, зокрема, на підставі судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Оскільки порушення права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту, тому суд при вирішенні спору має надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, чи відповідає правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Отже, заявлена позивачем вимога про зобов`язання відповідача видати відповідне  розпорядження (рішення), щодо виключення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про позивача як керівника ДП «Спецагролізинг» підлягає задоволенню, оскільки він не бажає виконувати обов`язки директора даного підприємства.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення. 
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та з дотриманням норм процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування.
Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування   рішення суду та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 ,  судовий збір за подачу позову  сумі 1 211,20 грн підлягає стягненню з Фонду державного майна України на користь держави. 
Судові витрати понесені ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги, у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 1 453,44 грн. підлягають стягненню з Фонду державного майна України на користь позивача. 
 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -
 
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником Мельниковим Денисом Олександровичем , задовольнити.    
Рішення Обухівського районного суду Київської областівід 26 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Визнати припиненими трудові відносини між ОСОБА_1 та державним підприємством «Спецагролізинг» (код ЄДРПОУ 37118591), щодо виконання ним обов`язків виконуючого обов`язки директора державного підприємства «Спецагролізинг» з 30.10.2024.
Зобов`язати Фонд державного майна України видати відповідне розпорядження (рішення), щодо виключення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з розділу «Відомості про органи управління юридичної особи» відомості про ОСОБА_1 як виконуючого обов`язки директора (керівника) державного підприємства «Спецагролізинг».
Стягнути з Фонду  державного майна України на користь держави судовий збір за розгяд справи судом першої інстанції у сумі 1 211, 20 грн. та витрати за подання апеляційної скарги на користь ОСОБА_1   у сумі 1 453,44 грн.
 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її ухвалення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
 
Судді
                                                                                                    Л.Д. Поливач
 
                                                                                                    А.М. Стрижеус
 
                                                                                                    В.В. Саліхов