Номер провадження: 22-ц/813/4313/25 
Справа № 502/991/20
Головуючий у першій інстанції Березніков  О. В.
Доповідач Коновалова В. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
Іменем України
12.06.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю., Лозко Ю.П., 
за участю секретаря судового засідання Нечитайло А.Ю.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління № 6»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційними скаргами товариства з обмеженою відповідальністю “Будівельно-монтажне управління № 6” та  ОСОБА_1 ,
на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 13 січня 2025 року, 
за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління № 6» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, моральної шкоди
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
В червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначив, що позивач 15.01.2015 року прийнятий на роботу до ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6» охоронцем, проте належним чином оформили 25.08.2016 року. Посилається, що роботодавцем постійно порушувались його права, передбачені законодавством, а саме: відповідач постійно затримував виплату заробітної плати, не проводилася індексація заробітної плати, не проводилася компенсація за затримку заробітної плати. Вказує, що працював понаднормово, оскільки повинен був працювати 40 годин на тиждень (160 годи у місяць), а фактично працював 240 годин на місяць. Виконував роботу опалювача в опалювальний період за яку відповідач не нараховував відповідну заробітну плату. Директор товариства відносився до нього упереджено, через що наполягав на звільнення позивача. У зв`язку з чим був змушений подати заяву про звільнення відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП на підставі якої 19.03.2020 року він був звільнений з посади охоронця. Оскільки відповідач фактично змусив позивача звільнитися в складний час, це призвело до його моральних страждань, втраті життєвих зв`язків та викликало додаткові зусилля для організації його життя та життя його сім`ї, оскільки позивач є особою пенсійного віку.
ОСОБА_1 , з урахуваннями уточнень до позову, просив суд стягнути з відповідача заробітну плату за понаднормову працю за три останні місяці до дня звільнення в розмірі 6242,00 грн, а також з 01.04.2017 по 19.03.2020 в розмірі 79897,00 грн, заробітну плату за виконання додаткової роботи опалювача адміністративної будівлі за період 2019-2020 роки в розмірі 4000,00 грн, середній заробіток за час затримки повного розрахунку заробітної плати з дня звільнення в розмірі 259646,00 грн, вихідну допомогу у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку в розмірі 14514,00 грн та моральну шкоду в розмірі 15000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Кілійський районний суд Одеської області рішенням від 13 січня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 задовольнив частково. Стягнув з ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку, що становить 15110,13 грн;  середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 302135,44 грн, яка визначена з нарахованої заробітної плати без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Допустив негайне виконання рішення суду в частині стягнення з ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за один місяць в сумі 5036,71 грн. Стягнув з ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн. Стягнув з ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6» на користь держави 3051,35 грн судового збору.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, викладені позивачем у позові в частині невиплати вихідної допомоги (ст. 44 КЗпП), невиплати з вини відповідача належних позивачу при звільненні відповідних сум у вигляді вихідної допомоги (ст. 117 КЗпП), та моральної шкоди є доведеними та обґрунтованими, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. В іншій частині позовних вимог суд відмовив за необґрунтованістю.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
ОСОБА_1  в апеляційній скарзі просить скасувати рішенняКілійського районного суду Одеської області від 13 січня 2025 року по справі № 502/991/20 в частині відмови щодо заявлених вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, залишити без змін рішення суду в частині про стягнення з відповідача на користь позивача вихідну допомогу у розмірі 15110,13 грн;середній заробіток за весь час затримки розрахунку з дня звільнення у розмірі 302135,44 грн;моральної шкоди в розмірі 3000,00 грн; допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за один місяць в сумі 5036,71 грн та в частині стягнення судового збору, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6» в апеляційній скарзі проситьрішення Кілійського районного суду Одеської області від 13 січня 2025 року по справі № 502/991/20 в частині стягнення з ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 302135,44 грн, яка визначена з нарахованої заробітної плати без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, скасувати. Ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким зменшити розмір стягнення з ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 302135,44 грн до 10283,20 грн, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга ОСОБА_1 вмотивована тим, що суд першої інстанції не дослідив належним чином докази по справі, а саме не витребував у ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6» копії журналу охорони або оригінал даного журналу для огляду, в якому міститься інформація (доказ) про кількість часу, які позивач працював, крім того, фрагмент сканованої частини журналу охорони, наданого позивачем, не було досліджено судом. Посилається, що судом не розглянута заява про додатковий допит свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Згідно додаткової роботи опалювача суд не звернув уваги на положення ст. 31, ч. 3 ст. 32 КЗпП України.
Апеляційна скарга ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6» вмотивована тим, щоКілійським районним судом Одеської області в своєму рішенні від 13 січня 2025 року по справі № 502/991/20 не було враховано висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, про можливість зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, та про те, що розмір стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку повинен відповідати принципам пропорційності, розумності та справедливості.
Скаржник посилається, що позивач звернувся до суду з цим позовом 18 червня 2020 року, тобто зі спливом трьох місяців, після звільнення з роботи, яке мало місце 19 березня 2020 року (Наказ № 15 від 17.03.2020); відповідач заперечував проти права позивача на вихідну допомогу у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку (колективним договором підприємства не передбачений такий вид допомоги), а тому факт порушення цього права та сума відповідної компенсації були встановлені лише під час судового розгляду; розгляд судом даного спору зайняв більше ніж 4 роки (з 29.09.2020 по 13.01.2025), та такий довгий розгляд справи був пов`язаний із зловживанням позивачем своїми процесуальними правами та спеціальним затягуванням процесу з боку позивача.
Відповідач вважає, що виходячи з розміру невиплаченої вихідної допомоги в розмірі 15110,13 гривень, яка передбачена ст. 44 КЗпП України при звільнення за п. 3 ст. 38 КЗпП України, приблизна оцінка розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні у спірних правовідносинах, що розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами слід розрахувати як розмір сум, які ОСОБА_1 , недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, що становить 20566,40 гривень. Разом із тим, оскільки позивач, на думку скаржника, зловживав своїми процесуальними правами та свідомо затягував час розгляду справи, що спричинило собою збільшення терміну розгляду справи та відповідно і терміну затримки розрахунку, зазначена вище сума майнових втрат позивача - 20566,40 гривень, не відповідає принципу справедливості, добросовісності та розумності, закріплених цивільним законодавством України, у зв`язку із діями позивача, та тому, вважає, що вона у відповідності до зазначених принципів має бути зменшена субсидіарно, тобто у двічі до 10283,20 гривень.

(2) Позиція інших учасників справи
Одеський апеляційний суд ухвалою від 21.02.2025 року відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргоюТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6», роз`яснив ОСОБА_1 право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.
ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6» копію ухвали про відкриття провадження від 21.02.2025 року отримало 25.02.2025 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в обґрунтування якого зазначено, що після звільнення позивача, яке мало місце 19.03.2020 року, три місяці не пройшло, оскільки з позовом він звернувся 18.06.2020 року; розмір вихідної допомоги передбачено ст. 44 КЗпП України; затягування розгляду справи пов`язано саме з діями відповідача, який звертався до суду з клопотаннями про відкладення розгляду справи і за його заявою провадження по справі було зупинено на рік; наданий відповідачем розрахунок вихідної допомоги позивач вважає безпідставним. У зв`язку з викладеним, позивач просив апеляційну скаргу ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6» залишити без задоволення .
Одеський апеляційний суд ухвалою від 10.03.2025 року відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , роз`яснив ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6» право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.
ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6» копію ухвали про відкриття провадження від 10.03.2025 року та копію апеляційної скарги отримало 11.03.2025 року о 19:35:27 та 03.03.2025 року о 21:00:59 відповідно в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.
Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до суду не надходив.
ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6» судову повістку отримало 21.03.2025 року о 17:15:42 в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у відповідності до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.
Від ОСОБА_1 10.04.2025 року до суду надійшли письмові пояснення.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.06.2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено в прийнятті пояснень, з огляду на наступне.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Відповідно до ч. 1, 2, ст. 174 ЦПК України при розгляду справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно в заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява, відзив на позовну заяву(відзив), відповідь на відзив, заперечення, пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На стадії перегляду судових рішень в апеляційній інстанції відповідно до змісту Глави 1 Розділу п`ятого «Перегляд судових рішень» учасники справи мають право подавати наступні заяви по суті справи: апеляційні скарги, відзив на апеляційну скаргу, відповідь на відзив, заперечення.
Аналіз наведеного свідчить про те, що законодавцем передбачено викладення письмово своїх вимог, заперечень, тощо виключно у заявах по суті справи, якими письмові пояснення не є.
ОСОБА_1  в судовому засіданні просив задовольнити його апеляційну скаргу, у задоволенні апеляційної скарги ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6» відмовити.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Із апеляційної скарги ОСОБА_1 вбачається, що рішення Кілійського районного суду Одеської області від 13 січня 2025 року оскаржується позивачем в частині позовних вимог про стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати за понаднормову працю за три останні місяці до дня звільнення в розмірі 6242,00 грн, а також з 01.04.2017 по 19.03.2020 в розмірі 79897,00 грн, заробітної плати за виконання додаткової роботи опалювача адміністративної будівлі за період 2019-2020 роки в розмірі 4000,00 грн.
Із апеляційної скарги ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6» вбачається, що рішення Кілійського районного суду Одеської області від 13 січня 2025 року оскаржується відповідачем в частині стягнення з ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у розмірі 302135,44 грн. 
Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 13 січня 2025 року в частині стягнення з ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6» на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку, що становить 15110,13 грн та моральної шкоди в розмірі 3000,00 грн не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного перегляду, згідно положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24.10.2008 року.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що судом встановлено та відповідачем не заперечувався той факт, що ОСОБА_1 вихідна допомога, передбачена ст. 44 КЗпП при звільненні за п.3 ст. 38 КЗпП, не виплачувалася, відтак така підлягає стягненню з відповідача, розраховуючи тримісячний середній заробіток позивача, який підлягає стягненню, суд врахував довідку про середню заробітну плату, яка міститься в матеріалах справи, та нормативи відпрацьованого часу, таким чином вихідна допомога становить 15110,13 грн без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Крім того, суд дійшов висновку, що оскільки відповідачем під час звільнення позивача не проведено розрахунок та виплату вихідної допомоги згідно ст. 44 КЗпП, за вказаних підстав з відповідача також підлягає до стягнення середній заробіток за час затримки такого розрахунку по день ухвалення судового рішення, що становить 302135,44 грн, яка визначена з нарахованої заробітної плати без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Враховуючи, що відповідач у зв`язку з неправомірними діями, порушив трудові права позивача, що призвело до моральних страждань останнього, суд, з урахуванням принципів розумності та справедливості, оцінив розмір відшкодування за спричинену моральну шкоду у 3000 грн. Щодо заявлених вимог позивача стосовно стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плату за понаднормову працю за три останні місяці до дня звільнення в розмірі 6242,00 грн, а також з 01.04.2017 по 19.03.2020 в розмірі 79897,00 грн, заробітної плати за виконання додаткової роботи опалювача адміністративної будівлі за період 2019-2020 роки в розмірі 4000,00 грн, суд вважав не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено, а відповідачем у свою чергу спростовано належними та допустимими доказами доводи позивача в цій частині, зокрема відсутністю штатної одиниці опалювача на підприємстві, табелями обліку робочого часу та фактично відпрацьованого часу.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 КЗпП України (тут і далі - в редакції на день звільнення позивача) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 25.08.2016 року прийнятий на роботу до ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6» на посаду охоронця за заявою від 25.08.2016 року, згідно з наказом від 25.08.2016 №27 про прийняття на роботу, що підтверджується записами у трудовій книжці НОМЕР_1 .
Наказом ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6» від 25.08.2016 року №27 про прийняття на роботу ОСОБА_1 визначено умови роботи, а саме робота: основна; тривалість робочого дня: 24 години, прийнятий на роботу з 26.08.2016 року на посаду охоронець, позивач з наказом ознайомлений 25.08.2016.
Наказом ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6» № 15 від 17.03.2020 року про розірвання трудового договору, ОСОБА_1 з 19.03.2020 року звільнено з посади охоронця за п.3 ст. 38 КЗпП, підстава – заява ОСОБА_1 , про що зроблено запис у трудову книжку.
Відповідно до довідки про середню заробітну плату, ОСОБА_1 нараховано за лютий 2020 року заробітну плату в розмірі 4928,14 грн, у березні 2020 року – 4917,48 грн, що також підтверджується табелями, відомостями нарахувань та розрахунковими відомостями за вказаний період.
Відповідно до довідки № 529 від 24.11.2020 та штатним розкладом ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6», на підприємстві відсутня посада опалювача.
З табелів обліку робочого часу вбачається, що ОСОБА_1 , будучи охоронцем ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6», працював 8 годин першого та 8 годин наступного дня, тобто безперервно по 16 годин, заступаючи з вечора першого дня та здаючи зміну зранку наступного, відпрацьовуючи таким чином 152-168 годин на тиждень.
Щодо стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати за понаднормову працю за три останні місяці до дня звільнення в розмірі 6242,00 грн, а також з 01.04.2017 по 19.03.2020 в розмірі 79897,00 грн, заробітної плати за виконання додаткової роботи опалювача адмінбудівлі за період 2019-2020 роки в розмірі 4000,00 грн, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що зазначені вимоги не підлягають задоволенню. Позивачем не доведено виконання ним понаднормової роботи, оплата праці позивача здійснена на підставі табелів обліку робочого часу за фактично відпрацьований час, що підтверджується належними та допустимими доказами.
Щодо виконання додаткової роботи опалювача судом встановлено, що відповідно до довідки № 529 від 24.11.2020 та штатного розкладу ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6» на підприємстві відсутня посада опалювача. Під час розгляду справи судом першої інстанції свідок ОСОБА_4 надав пояснення згідно яких він відповідає за підготовку до опалювального сезону та за роботу з обслуговування котла, який розміщений в окремому приміщенні. Отже суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні зазначених вимог.
Доводи ОСОБА_1 , що судом не було досліджено надану позивачем копію журналу охорони, спростовуються матеріалами справи, суд першої інстанції зазначив, що надана позивачем в якості доказу копія журналу зміни працівників за 2017 рік, не має жодних посилань на його приналежність, зокрема до ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6».
Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що судом не розглянута заява про додатковий допит свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , оскільки, як зазначив суд першої інстанції, вказана заява судом не розглядалася, тому що була подана без додержання ст. 91 ЦК України. 
Крім того, клопотання про допит зазначених свідків в апеляційній скарзі та під час розгляду справи судом апеляційної інстанції скаржником заявлено не було.
Згідно ст. 117 КЗпП України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Оскільки звільнення позивача відбулося 19.03.2020 року, то до спірних правовідносин сторін застосуванню підлягає стаття 117 КЗпП України в редакції на час звільнення позивача. 
Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Пунктом 2 зазначеного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Порядку).
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зроблено висновок, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється за правилами, визначеними нормами статті 233 КЗпП України.
Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частини перша статті 233 КЗпП, в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).
Із матеріалів справи вбачається, що із даним позовом ОСОБА_7 звернувся до суду 18 червня 2020 року. Як зазначалося вище, позивача звільнено з посади охоронця 19.03.2020 року.
       Отже позивач звернувся до суду із позовом у визначений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк. З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6» що позивач звернувся до суду із цим позовом зі спливом трьох місяців не заслуговують на увагу.
Колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд у складі Об`єднаної палати КЦС у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21 дійшов висновку, що запровадження на всій території України карантину законодавець визначив безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину. 
З 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року на усій території України діяв карантин, встановлений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами та доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України).
Пунктом 1 Глави ХІХ «Прикінцеві положення» визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
З огляду на викладене, оскільки оскаржуваний наказ був винесений відповідачем під час дії карантину, який завершився 30 червня 2023 року, тому при зверненні до суду 18 червня 2020 року позивач не пропустив встановлений частиною першою статті 233 КЗпП України строк.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6», що довгий розгляд справи був пов`язаний із зловживанням позивачем своїми процесуальними правами та спеціальним затягуванням процесу з боку позивача апеляційний суд зазначає наступне.
Із позовом до суду позивач звернувся у визначений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк 18 червня 2020 року.
Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 02 листопада 2020 року відкрито спрощене провадження у справі № 502/991/20, призначено судове засідання без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
Кілійський районний суд Одеської області ухвалою від 08 лютого 2021 року, з огляду на обсяг та характер доказів у справі, зокрема, необхідність допиту свідків за клопотанням позивача, яке також містилось у прохальній частині позовної заяви, призначено цивільну справу № 502/991/20 до розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Кілійський районний суд Одеської області ухвалою від 08 лютого 2021 року у задоволені заяви ОСОБА_1 про відвід головуючого судді відмовив.
Ухвалою судді Кілійського районного суду Одеської області від 01.12.2021 року заяву позивача про відвід головуючого судді Масленикова О.А. у справі № 502/991/20 – задоволено.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.12.2021 року, у зв`язку із відведенням головуючого судді по справі Масленикова О.А. справу передано на розгляд судді Кілійського районного суду Одеської області Балан М.В.
Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 16 грудня 2021 року призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи.
Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 22 березня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу № 502/991/20 до судового розгляду по суті, з повідомленням учасників справи.
Із матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції представником відповідача подавались заяви про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із участю адвоката в іншій справі.
03 липня 2023 року ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6» зверталось до суду із клопотанням про зупинення у справі на час перебування директора ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6» ОСОБА_8 у складі Збройних Сил України до закінчення воєнного стану або до закінчення передування відповідача у складі ЗСУ в залежності від обставини, яка настане першою.
Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 27 липня 2023 року провадження у справі № 502/991/20 зупинено до закінчення строку перебування відповідача директора ТОВ «Будівельно – монтажного управління № 6» ОСОБА_8 у складі Збройних Сил України.
Постановою Одеського апеляційного суд від 28.05.2024 року ухвалу Кілійського районного суду Одеської області від 27 липня 2023 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 08 серпня 2024 року суддею Березніковим О.В. прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6» стягнення заробітної плати і середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні до розгляду та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, у зв`язку із задоволеним самовідводом судді Кілійського районного суду Одеської області Балана М.В. ухвалою від 07.08.2024 року.
Із вищенаведеного не вбачається, що розгляд справи затягувався лише через винну поведінку позивача, яким неодноразово заявлялися клопотання про витребування доказів та заяви про відвід головуючого судді, оскільки за клопотанням відповідача ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 27 липня 2023 року зупинялося провадження по справі, яка була скасована постановою Одеського апеляційного суду від 28.05.2024 року, та представником відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції неодноразово заявлялися клопотання про відкладення розгляду справи, а тому доводи відповідача є необґрунтованими.
Суд першої інстанції, враховуючи, що відповідачем під час звільнення позивача не проведено розрахунок та виплату вихідної допомоги згідно ст. 44 КЗпП, стягнув середній заробіток за час затримки такого розрахунку у розмірі 302135,44 грн, врахувавши середньоденний заробіток, який становить 246,44 грн, за весь час такої затримки по день ухвалення судового рішення (246,44*1226).
Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Апеляційний суд звертає увагу, що позивач з урахування заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки повного розрахунку заробітної плати з дня звільнення в розмірі 259646,00 грн, тобто суд першої інстанції, стягуючи середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, вийшов за межі позовних вимог із якими звернувся позивач.
З урахуванням вищезазначених висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, з огляду на характер заборгованості, дій позивача та відповідача, які пов`язані із тривалим розглядом справи, не визнання відповідачем на протязі всього часу  розгляду справи вимоги позивача про стягнення вихідної допомоги, позивач послідовно починаючи із подання позову реалізовував свої права заявляв клопотання про виклик свідків, витребування доказів, разом з тим, вчиняв окремі процесуальні дії, а саме подавав заяви про відвід, уточнював позовні вимоги, які вплинули на тривалість розгляду справи, тому  Апеляційний суд вважає  частково обґрунтованими доводи апеляційної скарги ТОВ «Будівельно-монтажне управління № 6» про неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку та у відповідній частині оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні зі зменшенням розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 302135,44 грн до 200000 грн.
Доводи апеляційної скарги відповідача щодо оцінки розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні у спірних правовідносинах, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки вони суперечать встановленому статтею 117 КЗпП України механізму компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо суті апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право  скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України). 
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення міськрайонного суду Кілійського районного суду Одеської області від 13 січня 2025 року слід змінити, зменшивши розмір стягнутого з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління № 6» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 302135,44 грн до 200000 грн. В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, 376, ст. 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення. 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління № 6» задовольнити частково.
Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 13 січня 2025 року змінити, зменшивши розмір стягнутого з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління № 6» на користь  ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 302135,44 грн до 200000 грн.
В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 24 червня 2025 року.

Головуючий                                                                В.А. Коновалова

Судді                                                                         Ю.П. Лозко 

О.Ю. Карташов