ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3348/25 Справа № 203/1210/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Єдаменко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(вступна та резолютивна частини)

26 червня 2025 року                                                 м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Никифоряка Л.П., Новікової Г.В.,
за участю секретаря судового засідання: Травкіної В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №203/1210/23 за позовом позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «НАДРА», Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» про визнання кредитних зобов`язань виконаними, не дійсним договір про відступлення прав вимоги та звільнення майна з-під застави, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 29 листопада 2023 року, ухвалене у складі судді Єдаменка С.В., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_3 звернулась до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ПАТ «КБ «НАДРА», ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про визнання кредитних зобов`язань виконаними, визнання не дійсним договору про відступлення прав вимоги та звільнення майна з-під застави. В обґрунтування якого зазначила, що 19 листопада 2007 року між позивачкою та ВАТ КБ «НАДРА» було укладено кредитний договір №8/2007/840-к/1620Н, за умовами якого позичальник отримала від позикодавця 396 841 грн., що складає 71 253 доларів США, зі строком повернення не пізніше 12 листопада 2032 року, зі сплатою 12,49% річних. У якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором було укладено договір іпотеки №1620Н/1, за яким передано в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . З грудня 2007 року по вересень 2009 року позивач регулярно сплачувала щомісячні внески на погашення кредиту. Зазначає, що на її вимогу було пораховано залишок кредитного боргу, який вона пізніше сплатила. Після грудня 2009 року позивач жодного разу не сплачувала кошти по кредитному договору.
В листопаді 2020 року позивач дізналась що ПАТ «КБ «НАДРА» нараховував платежі по вищевказаному кредитному договору і далі, навіть після погашення позивачем боргу, а в подальшому, без її повідомлення, продав борг ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».
Вказує, що 29 квітня 2020 року між ПАТ «КБ «НАДРА» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було укладено договір №GL3N216867 про відступлення прав вимоги, за яким право вимоги до позивачки за кредитним договором № 8/2007/840-к/1620Н від 19 листопада 2007 року, який забезпечується договором іпотеки № 1620Н/1 від 19 листопада 2007 року, перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».
       Зазначає, що вказаний договір є недійсним, оскільки позивача не було повідомлено про зміну кредитора та вказаний договір суперечить ЦК України, що є підставою для визнання недійсним такого договору.
Враховуючи викладене позивач просила суд визнати кредитні зобов`язання виконаними, визнати не дійсним договір про відступлення прав вимоги та звільнити майно з-під застави.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 29 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено.Вирішено питання про судовий збір.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, вважає його таким що винесено з грубим порушенням норма матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив усіх фактичних обставин справи та не врахував доводів позивача щодо погашення заборгованості, неповно та не всебічно з`ясував обставини справи, а саме: з незрозумілих причин відмовив у витребуванні з відповідача ВАТ КБ «НАДРА» кредитної справи, відмовив у допити свідків, які могли би надати докази та підтвердити факт переведення коштів на рахунок Товариства, керівником якого була і є позивач, та списання цих коштів відповідачем.
Також судом залишено поза увагою той факт, що позивач надала лист відповідача (вхідний номер (авт.): 19334/24-Вх), в якому останній зазначив, що зобов`язання по кредитному договору виконанні, не має вимог до предмету іпотеки. Однак вказаний лист суд першої інстанції залишив поза увагою не надавши йому оцінку у рішенні.

Представник відповідача ПАТ КБ «НАДРА» в особі представника Фонду гарантування вкладів, скориставшись своїм правом подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає подану апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, оскільки її доводи є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, вірно застосовано судом як норми процесуального так і матеріального права, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Вказує, що у спорах пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов`язань, норми Закону є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Фонд гарантування безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб; здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку, якщо це було передбачено планом врегулювання, або в інших випадках, передбачених цим Законом (п.п.2, 4, 9 ч. 1 ст. 48 Закону про СГВФО).
Зазначає, що активи банку визначаються як ресурси, контрольовані банком у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, призведе до збільшення економічної вигоди у майбутньому. Активи банку відображаються в активі балансу банку та включають: кошти в касі банку, кошти на кореспондентських рахунках, кошти в резервних фондах банку, надані кредити юридичним i фізичним особам, надані міжбанківські кредити, державні облігації, цiннi папери, вкладення у факторингові та лiзинговi операції, дебітори, кошти, вкладені у спільну господарську діяльність та ін. Отже, кошти надані в кредит є активом банку та відповідно включаються до складу ліквідаційної маси для подальшого задоволення вимог кредиторів/ вкладників банку. 
Зауважує, що відповідно до інформації розміщеної в електронній торговій системі https://prozorro.sale датою проведення аукціону з продажу права вимоги за кредитним № 8/2007/840-к/1620Н є 31 березня 2020 року. Переможцем даного аукціону було визначено ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (копія протоколу додається). Вищезазначений протокол та договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги є загальнодоступними та міститься за посиланням https://prozorro.sale/auction/UA-EA-2020-03-06-000038-b. Відповідно до публічного паспорту активу (додається) за кредитним договором: № 8/2007/840-к/1620Н наявна заборгованість.
Враховуючи, що у Позивача за кредитним договором № 8/2007/840- к/1620Н була наявна заборгованість, відповідно даний актив містився у ліквідаційній масі банку і був виставлений на продаж.
Зазначає, що позивач жодним доказом не підтвердив погашення кредитної заборгованості, не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про виконання ним кредитного договору, а тому твердження, що Банк не мав права відступати право вимоги за кредитним договором є безпідставними.
У зв`язку з чим просив, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач в судовому засіданні апеляційного суду підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Представник відповідача ПАТ «КБ «НАДРА» у судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила відмовити у її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник відповідача ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», після перейменування ТОВ «ВІН ФІНАНС» в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за відсутності їх представника. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлялось у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, представника відповідача ПАТ «КБ «НАДРА», дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги і відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що19 листопада 2007 року між ОСОБА_3 та ВАТ КБ «НАДРА» було укладено кредитний договір №8/2007/840-к/1620Н, за умовами якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у розмірі 71 253 доларів США з цільовим використанням для проведення розрахунків за договором купівлі-продажу від 19 листопада 2007 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , для придбання у власність квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 19 листопада 2007 року між ВАТ КБ «НАДРА» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки №1620Н/1, за умовами якого остання передала в іпотеку, а «НАДРА» прийняв в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_3 належним чином не виконувала умови кредитного договору №8/2007/840-к/1620Н від 19 листопада 2007 року, внаслідок чого утворилася заборгованість за цим кредитним договором.
Позивач 02 червня 2023 року уклала шлюб з ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 02 червня 2023 року (актовий запис №78). При укладанні шлюбу позивач змінила дошлюбне прізвище « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 ».
29 квітня 2020 року між ПАТ «КБ «НАДРА» (надалі Первісний кредитор) та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (Новий кредитор) укладено договір №GL3N216867 про відступлення прав вимоги, за яким Первісний кредитор передав Новому кредитору, а Новий кредитор прийняв у власність права вимоги до позичальника за Кредитним договором №8/2007/840-к/1620Н від 19 листопада 2007 року.
Станом на 29 квітня 2020 року за кредитним договором обліковувалася заборгованість у розмірі 91 584 доларів США 58 центів, що у еквіваленті складає 2 477 225 грн. 51 коп.: основний борг 70 761 доларів США 45 центів (еквівалент 1 913 991 грн. 08 коп.); відсотки 20 823 долари США 13 центів (еквівалент 563 234 грн. 43 коп.).
Заборгованість позичальника саме у такому розмірі визначена ПАТ «КБ «НАДРА» на момент відступлення прав вимоги за кредитним договором, що відображено у Додатку №1 до Договору № GL3N216867 про відступлення прав вимоги від 29 квітня 2020 року.
До Нового кредитора перейшли права вимоги до Позичальника та Іпотекодавця у повному обсязі та на умовах, які існували на момент відступлення прав вимоги та згідно ст.512 ЦК України.
Відповідно до ст.2 Договору №GL3N216867 від 29.04.2020р. Новий кредитор набув усі права за Основними договорами, включаючи, проте не обмежуючись: право вимагати належного виконання Боржником зобов`язань за Основними договорами, сплати Боржниками грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій, неустойок, передачі предметів забезпечення і рахунок виконання зобов`язань, право вимагати та отримувати платежів за гарантією (якщо така видавалася). Права кредитора за Основними договорами перейшли до Нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існували на момент відступлення права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків Боржників, що надане банку відповідно до умов Основних договорів.
Відповідно до п.3 Договору №GL3N216867 від 29 квітня 2020 року Новий кредитор/іпотекодержатель зобов`язаний повідомити Боржників про відступлення прав вимоги за Основними договорами протягом 5 (п`яти) днів з дня набрання чинності цим Договором (щодо відступлених Прав вимоги за договорами іпотеки (іпотечними договорами) та кредитними договорами, які забезпечені іпотекою) у порядку, передбаченому чинним законодавством або відповідним Основним договором. Банк повідомляє про укладення цього Договору шляхом розміщення відповідного інформаційного повідомлення на веб-сайті Первісного кредитора із дотриманням вимог законодавства України з питань захисту інформації, яка містить банківську таємницю, та захисту персональних даних. Сторони погоджуються, що, відповідно до статті 516 Цивільного кодексу України, Новий кредитор несе ризик настання для нього несприятливих обставин у зв`язку із неповідомленням або несвоєчасним/неналежним повідомленням Боржників про відступлення Прав вимоги за Основними договорами на підставі цього Договору, у зв`язку із чим виконання Боржниками зобов`язань за Основними договорами на користь Первісного кредитора, у тому числі надходження на користь Первісного кредитора грошових коштів в рахунок виконання зобов`язань за Основними договорами, до моменту повідомлення відповідного із Боржників про відступлення Прав вимоги на підставі цього Договору вважається належним виконанням відповідним із Боржників зобов`язань за Основними договорами.
Банк, відповідно до умов п.3 Договору, повідомив про укладення цього Договору шляхом розміщення відповідного інформаційного повідомлення на веб-сайті Банку із дотриманням вимог законодавства України з питань захисту інформації, яка містить банківську таємницю, та захисту персональних даних.
Таким чином, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло прав кредитора за кредитним договором №8/2007/840-к/1620Н від 19 листопада 2007 року, укладеним між ВАТ КБ «НАДРА» та ОСОБА_3 .
Згідно наказу №55-к від 25.07.2024 ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» змінило назву на Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що  позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтвердили факт виконання нею зобов`язань за кредитним договором.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої та другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Отже, право вимоги є об`єктом цивільного права, яке може вільно відчужуватися від однієї особи до іншої, в тому числі на підставі договору купівлі-продажу.
Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 656 ЦК України).
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року в справі №243/11704/15-ц (провадження №61-43067св18).
Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України. Відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни.
Подібні висновки щодо правової природи договору про відступлення права вимоги, зазначені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 рокуу справі №910/19199/21, Провадження №12-45гс22, а також п.п.56, 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18).
Відступлення права вимоги (цесія) - це сам факт заміни особи в зобов`язанні, який є правовим результатом відповідного договору. Цесія не є окремим самостійним договором.
Отже, положення ЦК України (зокрема, про відступлення права вимоги) повинні застосовуватись саме до відповідного договору (купівлі-продажу, дарування, міни тощо), правовим результатом якого є цесія. Зокрема, при оцінці правових наслідків відступлення недійсного права вимоги.

У справі, яка переглядається судом першої інстанції встановлено, що за договором про відступлення права вимоги №GL3N216867ПАТ «КБ «НАДРА» (надалі Первісний кредитор) відступило ТОВ «ФК «ДОВІРА та ГАРАНТІЯ» (Новий кредитор)право грошової вимоги у розмірі 91 584 доларів США 58 центів, що у еквіваленті складає 2 477 225 грн. 51 коп.: основний борг 70 761 доларів США 45 центів (еквівалент 1 913 991 грн. 08 коп.); відсотки 20 823 долари США 13 центів (еквівалент 563 234 грн. 43 коп.), що дорівнює розміру відступленого права вимоги.

Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частини третьої статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.
Договір про відступлення права вимоги №GL3N216867 від 29 квітня 2020 року містить всі ознаки договору купівлі-продажу права вимоги. Отже, договір про відступлення права вимоги №GL3N216867 від 29 квітня 2020 року за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу права вимоги. До цього договору повинні застосовуватись положення законодавства щодо договорів купівлі-продажу.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до постанови Правління НБУ від 04 червня 2015 року №356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «НАДРА» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05 червня 2015 року №113 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «НАДРА».
Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон про СГВФО) є нормативно-правовим актом, яким встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування, порядок виплати Фондом гарантування відшкодування за вкладами, а також яким регулюються відносини між Фондом гарантування, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду гарантування щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.
Успорах пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов`язань, норми Закону є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.
Фонд гарантування безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку  
Відповідно до п.6 ст.51 Закону про СГВФО, майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване, зокрема: на відкритих торгах (аукціоні).
Відповідна інформація була розміщена в електронній торговій системі https://prozorro.sale щодо проведення аукціону з продажу права вимоги за кредитним договором №8/2007/840-к/1620Н. Переможцем даного аукціону було визначено ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа №582/18/21 (провадження №61-20968 св 21)).
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19)).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі №759/24061/19 (провадження №61-8593св21)).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі №761/12692/17 (провадження №61-37390свп18)).

Окрім цього, колегія суддів зазначає, що згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Саме такий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19).
Відповідно до правового висновку, сформульованого у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2012 року у справі 6-134цс12, згідно з пунктом 1 частини першої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність.
Визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і у негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.
Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: а) кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; б) особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).
Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. Такий спосіб захисту є виключно превентивним.
Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.
Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.
Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.
Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.
У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.
Отже, ефективність позовної вимоги про визнання відсутності права чи про визнання права припиненим має оцінюватися, виходячи з обставин справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Як зазначено упостанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №761/45462/18 (провадження №61-15797св20): «… Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора».

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, зокрема, наявність порушення її прав, як споживача фінансових послуг, а також належність обраного спосіб захисту яким чином визнання договору відступлення прав вимоги, сприятиме ефективному відновленню прав позивачки.
Вимога про визнання зобов`язань за кредитним договором № 8/2007/840-к/1620Н від 19 листопада 2007 року виконаними та визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №GL3N216867 від 29 квітня 2020 року - не є належним способом захисту, оскільки продаж такого права є законним правом банку, що визначене цивільним законом. Вчинення кредитором дій щодо продажу права вимоги до позивача наразі не порушують її прав чи інтересів як сторони кредитного договору.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо неповного та не всебічного з`ясування обставин справи, судом апеляційної не приймаються, оскільки, з урахуванням установлених у цій справі обставин, не вбачається неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а висновки суду щодо підстав відмови у задоволенні заявлених позивачем вимог, узгоджуються з висновками, викладеними у наведених вище постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, зокрема, надання оцінки доказам на предмет їх належності і допустимості.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Кіровського районного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2024 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

       Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2  - залишити без задоволення.
Рішення Кіровський районний суд м. Дніпропетровська від 29 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1  до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «НАДРА», Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» про визнання кредитних зобов`язань виконаними, не дійсним договір про відступлення прав вимоги та звільнення майна з-під застави - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 26.06.2025р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв