Справа № 346/5641/24 
Провадження № 22-ц/4808/868/25 
Провадження №22-ц/4808/867/25
Головуючий у 1 інстанції Андріюк І. Г. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 липня 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.
суддів:                        Девляшевського В.А., Луганської В.М.,
за участю секретаря        Кузнєцова В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного фермерського господарства «Геліос» на рішення Городенківського районного суду від 08 квітня 2025 року та додаткове рішення Городенківського районного суду від 15 квітня 2025 року, ухвалені в складі судді Андріюк І.Г. в м. Городенці, у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного фермерського господарства «Геліос» про розірвання договорів оренди землі,
в с т а н о в и в:
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мінченко Я.В., звернулася до суду з позовом до Приватного фермерського господарства «Геліос», в якому просила розірвати договори оренди землі, укладені між нею та відповідачем: Договір №7/17 від 09.03.2017, земельна ділянка площею 1,8265 га, кадастровий номер 2621685500:05:001:0036, та Договір №6/17 від 09.03.2017, земельна ділянка площею 0,2083 га, кадастровий номер 2621685500:08.002:0126.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 09.03.2017 між ОСОБА_1 та ПФГ «Геліос» укладено вказані договори оренди землі, які є ідентичними. Право власності на земельні ділянки підтверджується державними актами, витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно п. 11 договорів №1 та №2 оренда плата вноситься в один етап до 20 грудня поточного року, в сумі 5% нормативної грошової оцінки за один рік користування земельною ділянкою щорічно з врахуванням індексації: орендну плату за 2022 рік до 20 грудня 2022 року, а орендну плату за 2023 рік до 20 грудня 2023 року.
Підписуючи договори оренди землі, позивач очікувала отримувати кошти саме у строк, погоджений у договорах, який чітко зазначено.
Також ПФГ «Геліос» є податковим агентом позивача, який має здійснювати виплату орендної плати орендодавцю після утримання та сплати належних податків та зборів, передбачених податковим кодексом України.
Однак, з невідомих причин, починаючи з грудня 2022 року ПФГ «Геліос» не виплачувало орендну плату за вказаними договорами, хоча як податковий агент подавало звітність до органів ДПС та декларувало податкові зобов`язання ОСОБА_1 за надання в оренду земельного паю: за 2022, 2023 роки – 10506,20 грн. (сума податку – 1891,12 грн., військовий збір – 157,59 грн.).
ПФГ «Геліос» як податковий агент позивача після подачі звіту форми 1-ДФ, утримання та сплати належних податків та зборів мав здійснювати виплату орендної плати орендодавцю. Тобто після подачі звіту 1-ДФ строк оплати за договорами оренди настав.
25.09.2024 на електронну адресу відповідача позивачем було направлено вимогу про погашення заборгованості за вказаними договорами оренди, після чого 30.09.2024 відповідачем здійснено часткову оплату у розмірі по 8415,20 грн. за 2022 та 2023 роки. Сума заборгованості відповідача становить 84,58 грн.
За таких обставин, відповідач систематично допускав порушення зобов`язань по сплаті орендної плати за договорами оренди земельних ділянок, тобто неналежно виконував умови договорів щодо обов`язку зі своєчасної сплати орендної плати, що є безумовним порушенням умов договору, і з огляду на вимоги ст. 526 ЦК України дає право орендодавцю вимагати розірвання такого договору (плату за договором оренди за 2022 рік та 2023 роки виплачено 30.09.2024 року).
Також позивачка зазначила, що відповідач змінював місцезнаходження юридичної адреси, не повідомляючи про це її, а у вказаних договорах відсутні будь-які відомості про засоби зв`язку орендаря, що унеможливлює звернення до останнього.
Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила позов задовольнити.
Рішенням Городенківського районного суду від 08 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 до Приватного фермерського господарства «Геліос» про розірвання договорів оренди землі задоволено. Розірвано Договір оренди землі №7/17 від 09.03.2017 (кадастровий номер 2621685500:05:001:0036), площею 1,8265 га, укладений між ОСОБА_1 та Приватним фермерським господарством «Геліос». Розірвано Договір оренди землі №6/17 від 09.03.2017 (кадастровий номер 2621685500:08.002:0126), площею 0,2083 га, укладений між ОСОБА_1 та Приватним фермерським господарством «Геліос». Стягнуто з Приватного фермерського господарства «Геліос» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1937,92 гривні.
Додатковим рішенням Городенківського районного суду від 15 квітня 2025 року стягнуто з Приватного фермерського господарства «Геліос» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 гривень та 197 гривень витрат на отримання довідок з державних реєстрів.
Не погодившись із вказаними рішеннями суду, ПФГ «Геліос» подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.
Зокрема, вказує, що матеріалами справи підтверджено факт отримання позивачем від орендаря орендної плати за користування земельними ділянками протягом 2017-2024 років і відсутність претензій до відповідача з приводу користування земельними ділянками, що доводить добросовісний намір належно виконувати договірні зобов`язання та заінтересованість відповідача у збереженні договорів оренди.
Поза увагою суду залишилось те, що заборгованість ПФГ «Геліос» зі сплати орендної плати за землю на момент звернення з позовом до суду відсутня.
Також судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що у договорах оренди землі щодо орендодавця вказано лише її паспортні дані. Натомість, ОСОБА_1 не зверталась ні у визначений сторонами строк до орендаря (до 20 грудня), ні після вказаної дати для отримання орендної плати, не повідомляла причин неможливості отримання орендних сум за договорами.
Вказує, що адреса виробничих потужностей відповідача ( АДРЕСА_1 ) з 2021 року не змінювалась, а зміна місцезнаходженння відповідача жодним чином не вплинула і не впливає на комунікацію між сторонами договору, оскільки орендну плату за 2021 рік позивачка отримала, про що міститься довідка від 21.03.2024 про виплату орендної плати за землю (пай) за 2021 рік.
Крім того, від ОСОБА_1 на адресу ПФГ «Геліос» не надходило жодного листа з проханням перерахувати орендну плату на її розрахунковий рахунок з долученням довідки з реквізитами.
Згідно п. 14 договорів у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим Договором пеня не справляється. Орендар не несе відповідальності за порушення строків виплати у випадку, якщо таке порушення сталося з вини орендодавця, зокрема якщо орендодавець не звернувся до орендаря у визначений термін для отримання орендної плати».
Стверджує, що саме невиконання взятих позивачем на себе зобов`язань перешкоджало своєчасному виконанню ПФГ «Геліос» обов`язку за договорами, що підтверджено представником позивача, який у своєму виступі вказав, що позивачка звернулась про виплату орендної плати до ПФГ «Геліос» лише 25.09.2024.
Вказує, що суд безпідставно вважав доведеною обставину про невжиття відповідачем заходів щодо виплати орендної плати, хоча у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про відмову відповідача у виплаті коштів чи інші дії, що підтверджують його бездіяльність. У межах виконання вимог Податкового кодексу та положень укладених договорів, відповідачем (орендарем) було задекларовано нараховані позивачеві доходи за користування земельною часткою (паєм) як податковим агентом. Проте факт нарахування і декларування «орендного доходу» не свідчить про здійснення його фактичної виплати. Більше того, оподаткування не є доказом належного пред`явлення вимоги на виплату, а тим більше — наявності прострочення. У матеріалах справи відсутні належні докази, які б підтверджували, що позивач зверталася до відповідача з вимогою про виплату відповідних сум, окрім звернення 25.09.2024. Таким чином, вважає, що твердження позивача про наявність заборгованості з орендної плати не ґрунтується на належних та допустимих доказах і є передчасним.
Також зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що ордер представника позивача, у якому зазначено лише один конкретний суд, не підтверджує повноважень адвоката в іншому суді (позов подано до Коломийського міськрайонного суду, а долучено ордер на представництво у Городенківському районному суді). Велика Палата Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №9901/939/18 дійшла висновку, що ордер, який не містить конкретної назви суду, де адвокат надає правову допомогу, не може вважатися належним документом, що підтверджує повноваження адвоката. Зокрема, ордер, в якому зазначено, що адвокат надає правову допомогу у всіх органах та судах без винятку, не відповідає вимогам щодо конкретизації органу, в якому надається правова допомога.
Крім того, на думку скаржника, стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн. та 197 грн. витрат на отримання довідок з державних реєстрів з відповідача є протиправним. Додаткове рішення суду мотивоване тим, що про очікувані попередні витрати у розмірі 10000 грн. було заявлено у позовній заяві. В такому разі для відшкодування витрат на професійну правову допомогу учасник справи зобов`язаний був надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, якщо до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву та подала попередній розрахунок таких витрат.
Просить рішення та додаткове рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, вирішити питання про розподіл судових витрат.
Представник позивача – адвокат Мінченко Я.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та надуманою, а рішення суду законним та обґрунтованим. На його думку, наявними у матеріалах справи доказами підтверджується факт систематичного невиконання умов договорів в частині своєчасності внесення орендної плати.
Зазначає, що попередній розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс та очікує понести у зв`язку із розглядом справи у всіх інстанціях, складається із витрат на професійну правничу допомогу: фіксований розмір судових витрат в судах всіх інстанцій у розмірі – 10000 грн., крім гонорару, участь адвоката у кожному судовому засіданні становить 2000 грн. Повідомляє, що докази понесених судових витрат на професійну правничу допомогу будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення. 
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду представник Приватного фермерського господарства «Геліос» - адвокат Ковтун Н.О. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримала.
Представник позивача - адвокат Мінченко Я.В. (в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду) заперечив щодо задоволення апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідають.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, номер 1748 від 09.11.2016 на праві власності належить земельна ділянка кадастровий номер 2621685500:08.002:0126, площею 0,2083 га, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №398990505 від 12.10.2024 (т. 1, а.с. 19), на підставі свідоцтва про право на спадщину, номер 1749 від 09.11.2016 на праві власності належить земельна ділянка кадастровий номер 2621685500:05:001:0036, площею 1,8265 га, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №398990274 від 12.10.2024 (т. 1, а.с. 18).
09.03.2017 між ОСОБА_1 та ПФГ «Геліос» укладено договори оренди землі: №6/17 (кадастровий номер земельної ділянки 2621685500:08.002:0126, площа земельної ділянки 0,2083 га) та №7/17 (кадастровий номер 2621685500:05:001:0036, площа земельної ділянки 1,8265 га) (т. 1, а.с. 10-13).
Пунктами 15 вказаних договорів передбачено, що такі укладено на 15 років, але в будь-якому разі строк договору закінчується не раніше завершення збирання врожаю сільськогосподарських культур, які були засіяні під час дії цього договору (з урахуванням ротації сільськогосподарських культур). За домовленістю сторін перебіг строку оренди розпочинається з дати державної реєстрації права оренди. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. Поновлення договору оренди відбувається згідно діючого на той момент законодавства.
Згідно п.п. 9-11 договорів орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі: 5% від нормативної грошової оцінки. Обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки приватної власності здійснюється з урахуванням індексації. Орендна плата вноситься у один етап до 20 грудня поточного року.
Відповідно до п. 14 договорів у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, пеня не справляється. Орендар не несе відповідальності за порушення строків виплати у випадку, якщо таке порушення сталося з вини орендодавця, зокрема, якщо орендодавець не звернувся до орендаря у визначений термін для отримання орендної плати.
Згідно п.п. 32, 34 договорів зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. Дія договору припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.
За змістом п. 38 договорів сторона, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що це порушення сталося не з її вини.
Актами передачі-прийому земельної ділянки в оренду від 09.03.2017 ОСОБА_1 передала вищевказані земельні ділянки в оренду ПФГ «Геліос» строком на 15 років (т. 1, а.с. 11 (зворот), 13 (зворот)).
25.09.2024 представник ОСОБА_1 звернувся до ПФГ «Геліос» із вимогою про погашення заборгованості за договорами оренди землі №6/17 та №7/17 від 09.03.2017 на суму 21 012,40 грн. (т. 1, а.с. 16). Зазначив, що згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, ПФГ «Геліос» як податковим агентом було задекларовано доходи ОСОБА_1 за надання в оренду земельного паю: за 2022 рік у сумі 10506,20 грн. (сума нарахованого доходу 10506,20 грн., ознака 106, сума виплаченого доходу 10506,20 грн., сума нарахованого податку 1891,12 грн., ПДФО, сума перерахованого податку 1891 грн., ПДФО, сума нарахованого податку 157,59 грн., військовий збір, сума перерахованого податку 157,59 грн., військовий збір), за 2023 рік – 10506,20 гривень (сума нарахованого доходу 10506,20 грн., ознака 106, сума виплаченого доходу 10506,20 грн., сума нарахованого податку 1891,12 грн., ПДФО, сума перерахованого податку 1891 грн., ПДФО, сума нарахованого податку 157,59 грн., військовий збір, сума перерахованого податку 157,59 грн., військовий збір) (т. 1, а.с. 14).
30.09.2024 відповідач ПФГ «Геліос» здійснив на користь позивачки виплату за оренду земельних ділянок площею 0,2083 га та 1,8265 га у розмірі по 8457,49 грн. за період 2022-2023 року, що підтверджується копією виписки АТ КБ «ПриватБанк» від 02.10.2024 року, платіжними інструкціями №500, 59 від 30.09.2024 року (т. 1, а.с. 15, 154, 155). Коментар до платежів: ПФГ «Геліос», орендна плата за землю (пай) за 2022, 2023 роки); перераховано суми у валюті операції по 8457,49 грн., суми у валюті картки 8415,20 грн., суми комісії по 42,29 гривень (т. 1, а.с. 15).
На підтвердження сплати орендної плати за користування земельними ділянками за 2024 рік представник відповідача надав копію платіжної інструкції №622 від 16.12.2024 на суму 8291,55 грн. (орендна плата за землю (паї) за 2024 рік) (т. 1, а.с. 153). Тобто орендна плата за 2024 рік відповідачем сплачена позивачці вчасно.
Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції керувався тим, що у 2022 та 2023 роках мало місце порушення строків орендної плати, така була виплачена відповідачем тільки 30 вересня 2024 року після направлення вимоги про погашення заборгованості, тобто невчасно, що є підставою для розірвання договорів оренди земельних ділянок з підстав систематичного невиконання відповідачем істотних умов договорів щодо своєчасного внесення орендної плати.
Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення судових витрат, суд зазначав, що враховуючи факт задоволення позовних вимог, співмірний розмір правничої допомоги, з урахуванням складності даної справи, реального часу надання правничої допомоги та обсягу необхідної до виконання роботи, беручи до уваги задекларовані в п. 6 ч. 3 ст. 2 ЦПК України і усталеній практиці у вищевказаних рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності, вважає за необхідне задовольнити вимоги про стягнення витрат на правову допомогу частково у розмірі 8000,00 грн. із заявлених до стягнення 10000,00 грн. Також, оскільки рішенням суду не вирішено питання про стягнення витрат на отримання довідок з державних реєстрів, суд задовольняє вимоги позову у цій частині у розмірі 197,00 грн., які підлягають до стягнення з ПФГ «Геліос».
Апеляційний суд погоджується із такими висновками, з огляду на наступне.
За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».
Серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків законодавець у пункті 1 частини другої статті 11 ЦК України вирізняє, зокрема, договори.
За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною 1 статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Статтею 632 ЦК України встановлено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.
У частині першій статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов.
Правилами частини першої статті 2 Закону України «Про оренду землі» визначено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
У статті 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.
За положеннями статті 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.
Орендар земельної ділянки зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку, а в разі оренди земельної ділянки в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом - також і орендну плату за водний об`єкт (частина друга статті 25 Закону України «Про оренду землі»).
Частиною першою статті 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.
Водночас у пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України передбачено таку підставу припинення права користування земельною ділянкою, як систематична несплата земельного податку або орендної плати.
Отже, згідно зі статтями 13, 15, 21 Закону України «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі. У разі систематичної несплати орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичне порушення договору оренди земельної ділянки може бути підставою для розірвання такого договору.
Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.11.2024 у справі №918/391/23 виснувала, що приписи про підстави припинення права користування земельною ділянкою, визначені пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України (систематична несплата орендної плати), та правила частини другої статті 651 ЦК України, якими передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом, співвідносяться як такі, що не суперечать одні одним, а навпаки - доповнюють одні одних.
Підставою розірвання договору оренди землі згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України є саме систематична, тобто неодноразова (два та більше випадків), повна несплата орендної плати. Ця спеціальна правова норма у такому випадку є самостійною та достатньою, і звертатися до більш загальної норми частини другої статті 651 ЦК України немає потреби, оскільки вона передбачає саме додаткову (до основної) підставу для розірвання договору оренди землі.
Аналізуючи питання про розірвання договору оренди землі на підставі пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для того, щоб констатувати наявність підстав для припинення права користування земельною ділянкою згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України, суд має встановити такі обставини, як «систематичність» та «несплату», зокрема орендної плати.
Під систематичністю під час вирішення приватноправових спорів розуміються два та більше випадки несплати орендної плати, визначеної умовами укладеного між сторонами договору. Натомість разове порушення такої умови договору не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання.
Щодо поняття «несплата», вжите у пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що його потрібно розуміти саме як повну несплату орендної плати.
Звертаючись до суду із вказаним позовом, представник позивачки посилався на те, що відповідач порушує умови взятих на себе договірних зобов`язань шляхом повної несплати у встановлені строки орендної плати за 2022 та 2023 роки, що носить систематичний характер, а тому є підставою для розірвання договорів оренди землі.
Судом встановлено, що після вирахування податків та обов`язкових платежів сума, яку ОСОБА_1 мала отримати від відповідача за договорами оренди у 2022 та 2023 роках, становить 8457,49 гривень (10506,20 гривень – (18% (податок на доходи фізичних осіб) + 1,5% (військовий збір) = 8457,49 гривень). Щодо вказаної суми у сторін спору немає.
За умовами договорів оренди №6/17 та №7/17 від 09.03.2017 орендна плата виплачується орендарем до 20 грудня поточного року (пункт 11 договорів оренди).
Відповідач здійснив на користь позивачки плату за оренду земельних ділянок площею 0,2083 га та 1,8265 га у розмірі по 8457,49 грн. за період 2022-2023 року тільки 30 вересня 2024 року, після направлення вимоги про погашення заборгованості. Тобто невчасно.
При цьому, як зазначено в постанові Верховного Суду від 04 лютого 2025 року у cправі №922/4200/23 з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі №918/391/23, «сплата орендарем заборгованості з орендної плати має правове значення, якщо до моменту сплати заборгованості орендодавець звернувся з позовом про стягнення такої заборгованості. Водночас подальше погашення заборгованості - невчасно сплаченої орендної плати не спростовує факт несплати орендарем орендної плати та не впливає на можливість пред`явлення і задоволення судом позову про розірвання договору.
Отже, той факт, що на момент розгляду справи орендар погасив заборгованість за орендною платою, не впливає на право орендодавця вимагати розірвання договору як на підставі частини другої статті 651 ЦК України (у разі часткової несплати (недоплати) орендної плати та істотності такого порушення), так і на підставі пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України (у разі систематичної (два та більше випадки) повної несплати орендної плати).
На підставі викладеного Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у контексті частини другої статті 651 ЦК України систематична несплата може підтверджувати ненадійність контрагента і те, що кредитор не може бути впевнений у належному виконанні договору в майбутньому, і такий висновок не спростовується подальшим погашенням заборгованості. У пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України йдеться про факт систематичної повної несплати, і такий факт уже завершився в минулому, тому підстава для пред`явлення позову (і для його задоволення) продовжує існувати.»
Відтак, посилання апелянта на те, що матеріалами справи підтверджено факт отримання позивачем від орендаря орендної плати за користування земельними ділянками протягом 2017-2024 років, і на момент звернення з позовом заборгованість ПФГ «Геліос» зі сплати орендної плати за землю відсутня, що доводить добросовісний намір належно виконувати договірні зобов`язання та заінтересованість відповідача у збереженні договорів оренди, не спростовують факт систематичної повної несплати, який уже завершився в минулому, і є підставою для пред`явлення позову про розірвання договорів оренди.
Крім того, місцевий суд правильно вказав, що обов`язок зі сплати орендної плати покладено саме на відповідача.
Щодо зауваження представника відповідача про незазначення у договорах банківських реквізитів, на які відповідач повинен був сплачувати орендну плату, то суд першої інстанції вірно зазначив, що у спірних договорах погоджено, що орендна плата сплачується у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки, без будь-яких зобов`язань зі сторони орендодавця відкривати банківський рахунок та отримувати орендну плату шляхом безготівкового розрахунку. А тому покладення відповідальності за неотримання вчасної орендної оплати за 2022, 2023 роки на позивачку є неправильним. Такі обставини не звільняють орендаря від обов`язку своєчасно здійснювати виплату орендної плати.
В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що згідно п. 14 договорів у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, пеня не справляється. Орендар не несе відповідальності за порушення строків виплати у випадку, якщо таке порушення сталося з вини орендодавця, зокрема, якщо орендодавець не звернувся до орендаря у визначений термін для отримання орендної плати. Тому стверджує, що саме невиконання взятих позивачем зобов`язань перешкоджало своєчасному виконанню ПФГ «Геліос» своїх зобов`язань за договорами.
Однак, таким доводам суд першої інстанції дав правильну оцінку, відхиливши їх з тих підстав, що вказаний пункт стосується пені за невнесення орендної плати у строки, визначені договором. Проте позивачка таких вимог не заявляла.
За змістом розділу «Орендна плата» договорів оренди землі передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у один етап до 20 грудня поточного року. Натомість, жодних положень про те, що така плата сплачується тільки на вимогу чи прохання орендодавця вказані договори не містять.
З огляду на викладене, місцевий суд дійшов правильного висновку, що відповідачем не надано доказів щодо докладання ним усіх можливих зусиль для виплати орендної плати ОСОБА_1 до 20 грудня в період 2022-2023 років, зокрема, повідомлення отримати орендну плату.
Таким чином, судом встановлено, що у 2022 та у 2023 роках мало місце порушення строків виплати орендної плати. Відповідна сума була виплачена тільки 30 вересня 2024 року після направлення вимоги про погашення заборгованості.
Верховний Суд у своїй постанові від 10.09.2021 року у справі №650/628/19 (провадження №61-21777св19) вказав, що згідно зі статтями 13, 15, 21 Закону України «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним із визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі.
Порушення цього інтересу має наслідком завдання шкоди, через що сторона (орендодавець) значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору оренди земельної ділянки.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що в ордері представника позивача зазначено про представництво у Городенківському районному суді, в той час як позов подано до Коломийського міськрайонного суду, то колегія суддів такі відхиляє. Так, згідно ордеру представник позивача – адвокат Мінченко Я.В. має право на представництво у Городенківському районному суді та Івано-Франківському апеляційному суді (т. 1, а.с. 33). Спершу позов дійсно було подано до Коломийського міськрайонного суду. Однак, такий своєю ухвалою передав позовну заяву за підсудністю до Городенківського районного суду (т. 1, а.с. 36). і справа розглядалась Городенківським районним судом, який і зазначений в ордері на надання правничої допомоги.
Враховуючи усе вищезазначене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для розірвання договорів оренди земельних ділянок з підстав систематичного невиконання відповідачем істотних умов договорів щодо повного та своєчасного внесення орендної плати.
Доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, а фактично зводяться до незгоди з таким.
Колегія суддів вважає, що місцевий суд належно дослідив і проаналізував надані письмові докази, визначив характер спірних правовідносин, дійшовши правильного висновку про задоволення позовних вимог.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що стягнення додатковим рішенням суду витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн. та 197 грн. витрат на отримання довідок з державних реєстрів з відповідача є протиправним, оскільки про очікувані попередні витрати у розмірі 10000 грн. було заявлено у позовній заяві, однак, в такому разі для відшкодування таких витрат учасник справи зобов`язаний був надати суду докази понесення цих витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, якщо до закінчення судових дебатів у справі зробив про це відповідну заяву та подав попередній розрахунок таких витрат, то такі не спростовують правильності висновків суду першої інстанції в цій частині.
При ухваленні додаткового рішення судом надавалася оцінка таким доказам. Зазначено, що представник позивачки заявляв про суми судових витрат, які очікує понести позивач у зв`язку з розглядом справи, зокрема, судовий збір у розмірі 1937,92 грн., витрати на правову допомогу у фіксованому розмірі 10000 грн. та витрати на отримання довідок з державних реєстрів у розмірі 197 грн.; у першій заяві по суті спору заявив орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу.
Докази понесення цих витрат подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Відтак, суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку про стягнення судових витрат.
А доводи апеляційної скарги також не містять підстав для зміни чи скасування додаткового рішення Городенківського районного суду від 15 квітня 2025 року.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційну скаргу Приватного фермерського господарства «Геліос» слід залишити без задоволення, а рішення Городенківського районного суду від 08 квітня 2025 року та додаткове рішення Городенківського районного суду від 15 квітня 2025 року - без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Приватного фермерського господарства «Геліос» залишити без задоволення.
Рішення Городенківського районного суду від 08 квітня 2025 року та додаткове рішення Городенківського районного суду від 15 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча:                                                                 О.О. Томин
Судді:                                                                 В.А. Девляшевський
                                                                               В.М. Луганська

Повний текст постанови складено 01 серпня 2025 року.