25.08.25
22-ц/812/1597/25
Провадження № 22-ц/812/1597/25

ПОСТАНОВА
Іменем України
25 серпня 2025 року                                                        м. Миколаїв
                                                                                справа № 473/586/25
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.
суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання Носіковим І.М.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 , поданою представником - адвокатом Венгер Євгеном Валерійовичем - на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 03 липня 2025 року під головуванням судді Ротар М.М., повне судове рішення складено цього ж дня,
У С Т А Н О В И В:
У грудні 2022 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
Позивач зазначав, що 10 грудня 2022 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, за яким відповідач отримав у нього в борг 3000 доларів США та 40000 гривень зі строком повернення до 10 березня 2023 року, про що було складено відповідну розписку. Оскільки відповідачем борг не було повернуто, позивач просив стягнути з нього на свою користь заборгованість в сумі 165788 грн 20 коп. та 3% річних за період прострочення виконання грошового зобов`язання (з 10 березня 2023 року по 27 січня 2025року) в сумі 9020 грн 70 коп., а всього стягнути 174808 грн 90 коп. Крім того просив стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 15000 грн.
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позову. Зазначав, що він не підписував жодної розписки та не отримував від позивача коштів, а позивач не надав жодних додаткових доказів факту передачі грошей (банківських виписок, квитанцій, відео фіксації чи свідчень). Крім того відповідач вважав, що позивачем пропущена позовна давність.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 липня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи.
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 липня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 165760 грн 00 коп., 1328грн 00 коп. судового збору та 5000 грн 00 коп витрат на правничу допомогу. 
Задовольняючи частково позов, суд виходив з того, що відповідач не виконав зобов`язання за договором позики, у зв`язку з чим залишилась непогашеною сума позики, що підлягає стягненню, також, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 3% річних на суму простроченого зобов`язання задоволенню не підлягають враховуючи норми п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України. Також суд вважав, що заявлена відповідачем сума компенсації витрат на правничу допомогу не є співмірною із складністю справи, ціною позову, фактично виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), а тому її було зменшено до 1500 грн.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Венгер Є.В. - посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. 
Зазначав, що відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, просив суд призначити судову почеркознавчу експертизу, у зв`язку з чим змінити порядок розгляду справи із спрощеного позовного провадження на загальне позовне провадження відповідно до ст. 277 ЦПК України, але ухвалою суду від 16 квітня 2025 року відмовлено у задоволенні даного клопотання. Як на підставу відмови суд послався на малозначність справи. Також суд ухвалою від 03 липня 2025 року відмовив у задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. На думку адвоката Венгер Є.В., відмовляючи у задоволенні клопотання, суд перешкодив відповідачу у реалізації принципу змагальності та рівності сторін, гарантованого національним та міжнародним правом, що призвело до ухвалення незаконного рішення.
Позивач правом на подачу відзиву не скористався.
В судове засідання до суду апеляційної інстанції позивач та відповідач не з`явилися, про день, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені, про що свідчить Реєстр підтверджень про отримання документів з «Електронного суду» представником позивача адвокатом Лукіянчиним І.П., відповідачем ОСОБА_2 та його представником адвокатом Венгер Є.В. (а.с. 63зв.). Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.
За такого відповідно до ст. 372 ЦПК України справа розглядаються за відсутністю сторін та їх представників. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Частиною першою статті 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Відповідно до частин першої та другої статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Згідно вимог частин п`ятої-сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Верховний Суд у постановах від 23 грудня 2021 року у справі № 501/1243/20, від 09 лютого 2022 року у справі 523/11575/16 та від 23 лютого 2022 року у справі №639/4467/18 зазначав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не збігатися з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передання коштів у борг.
Судом першої інстанції встановлено, що 10 грудня 2022 року між сторонами був укладений договір позики, що підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_2 від цієї дати, оригінал якою було надано позивачем (а.с. 25). Розписка містить достатню інформацію, що дозволяє встановити виникнення між сторонами відносин позики, в тому числі ідентифікувати особу позичальника та позикодавця, містить інформацію щодо суми позики, а також умов та порядку повернення коштів. За умовами укладеного сторонами договору відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 3 000 дол. США, та 40 000 грн., які зобов`язувався повернути до 10 березня 2023 року.
Факт отримання ОСОБА_2 позики від ОСОБА_1 підтверджується змістом власноруч написаної відповідачем розписки. 
Доказів на спростування вказаних обставин ОСОБА_2 не надано.
Також відповідачем не надано доказів повернення позивачу боргу за вказаним договором позики.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність доводів відповідача, що він розписку не писав та кошти від позивача не отримував.
Установивши, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики, суд першої інстанції відповідно до вищевикладених вимог закону зробив правильний висновок про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики в сумі 165 760 грн., тобто застосувавши визначений Національним банком України станом на 30 січня 2025 року курс долару США до національної валюти стосовно суми боргу у доларах США (3000 дол.США х 41,92 грн.) + 40000 грн.).
Також суд першої інстанції правильно виходив з того, що перебіг позовної давності почався 11 березня 2023 року (наступний день після настання терміну виконання зобов`язання за договором позики), до суду ОСОБА_1 звернувся з позовом 30 січня 2025 року, отже позовна давність позивачем не пропущена. 
З такими висновками суду слід погодитись, оскільки вони зроблені відповідно до норм матеріального права та фактичних обставин справи, встановлених судом на підставі повно та всебічно досліджених доказів.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідач, заперечуючи достовірність розписки, заявляв у суді першої інстанції клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, проте ухвалою суду від 03 липня 2025 року відмовлено у призначенні експертизи, то слід зазначити наступне.
Так, з матеріалів справи слідує, що ухвалою суду першої інстанції від 04 лютого 2025 року відкрито спрощене позовне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та призначено підготовче судове засідання на 10 березня 2025 року. 
Отримавши вказану ухвалу суду відповідач 11 лютого 2025 року подав відзив на позовну заяву з клопотанням про призначення судової почеркознавчої експертизи, зміни порядку розгляду справи на загальне провадження та витребування у позивача оригіналу розписки.
10 березня 2025 року в судове засідання сторони не з`явились, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, судове засідання відкладено на 16 квітня 2025 року.
В судове засідання 16 квітня 2025 року відповідач, належним чином повідомлений про день, час і місце розгляду справи, не з`явився, подав клопотання про відкладення розгляду справи. 
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 квітня 2025 року заперечення відповідача ОСОБА_2 проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження залишено без задоволення розгляд справи відкладено на 06 червня 2025 року.
В судове засідання 06 червня 2025 року належним чином повідомлений про день, час і місце розгляду справи відповідач знову не з`явився. Від представника позивача надійшла заява про долучення оригіналу розписки та відкладення розгляду справи для повторного виклику відповідача. Судове засідання було відкладено на 03 липня 2025 року.
Цього ж дня судом до особистого кабінету ОСОБА_2 в системі «Електронний суд» було направлено лист-повідомлення, в якому відповідача було поінформовано про відкладення розгляду справи на 03 липня 2025 року та роз`яснено, що для вирішення клопотання про призначення експертизи необхідна особиста явка для відібрання вільних та експериментальних зразків (а.с. 27).
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 липня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи. Ухвала мотивована тим, що відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, не надав вільні, умовно вільні та експериментальні зразки підпису, а тому суд був позбавлений можливості призначити у справі судову-почеркознавчу експертизу.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно відхилив клопотання про призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи.
Так, вказане клопотання ОСОБА_2 обґрунтовував необхідністю встановлення недостовірності рукописного тексту та підпису у розписці від 10 грудня 2022 року. 
Пунктом 3.1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5, передбачено, що експертиза проводиться після подання органом (особою), який (яка) її призначив(ла) (залучив(ла) експерта), матеріалів, оформлених згідно з вимогами процесуального законодавства та цієї Інструкції.
Згідно пункту 1.1. Глави 1 розділу 1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень (далі - Науково-методичні рекомендації), що також затверджені Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 року № 53/5, основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (літерних та цифрових) і підпису. Об`єктом почеркознавчої експертизи є почерковий матеріал, в якому відображені ознаки почерку певної особи у тому обсязі, в якому їх можна виявити для вирішення поставлених завдань. Для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.
За приписами пункту 1.3. Глави 1 розділу 1 Науково-методичних рекомендацій для проведення досліджень орган, який призначив експертизу, повинен надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації.
Згідно пункту 1.4. Глави 1 розділу 1 Науково-методичних рекомендацій перед приєднанням вільних та умовно-вільних зразків до матеріалів справи орган, який призначив експертизу, має пред`явити їх особі, яка підлягає ідентифікації. У документі, що є підставою для проведення експертизи, орган, який призначив експертизу, зобов`язаний зазначити документи, у яких містяться вільні та умовно-вільні зразки почерку та (або) підпису особи.
За правилами пункту 1.7. Глави 1 розділу 1 Науково-методичних рекомендацій експериментальні зразки посвідчуються органом (особою), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта). 
В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Апеляційний суд зауважує, що при призначенні експертизи за клопотанням однієї із сторін спору, саме така сторона має вживати своєчасні та належні дії щодо забезпечення проведення експертизи.
За таких обставин суд першої інстанції був позбавлений можливості відібрати експериментальні зразки підпису та почерку відповідача, тому він правильно відхилив клопотання про призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи.
Викладене свідчить про те, що саме внаслідок недобросовісної процесуальної поведінки ОСОБА_2 щодо виконання передбаченого ст. 43 ЦПК України обов`язку учасника справи подавати докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, вищевказаний доказ не був отриманий у суді першої інстанції. 
Те, що ухвалою суду від 16 квітня 2025 року було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про зміну порядку розгляду справи із спрощеного позовного провадження на загальне позовне провадження, ніяким чином не перешкоджало ОСОБА_2 реалізувати свої процесуальні права. До того ж, хоча справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження, її розгляд проводився в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Порушуючи питання в суді апеляційної інстанції про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомлений про день, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, що унеможливлює відібрання судом експериментальних зразків його підпису та почерку, необхідних для проведення почеркознавчої експертизи. Вільних або умовно вільних зразків його підпису та почерку не надав.
При цьому апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_2 був обізнаний про необхідність вчинення ним належних дій щодо забезпечення проведення експертизи.
З огляду на викладене, враховуючи процесуальну поведінку апелянта, колегією суддів було відмовлено у задоволені клопотання відповідача ОСОБА_2 , поданого адвокатом Венгер Є.В., про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи на стадії апеляційного перегляду, що відповідає вимогам частини третьої статті 367 ЦПК України.
Згідно з положеннями частини третьої статті 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Між тим відповідачем не було надано висновку експерта, який вказував би на інші обставини чи давав би підстави сумніватися у обставинах, що були встановлені судом. Також відповідач не надав і докази відсутності можливості проведення указаної експертизи самостійно або ухилення від її проведення учасником справи.
Апеляційним судом встановлено, що позивачем долучено до справи оригінал розписки, що спростовує доводи відповідача про відсутність у справі належних доказів на підтвердження існування боргових зобов`язань.
Відомостей щодо звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів з приводу підробки його почерку та підпису у розписці матеріали справи не містять і на таке ані відповідач, ані його представник не посилались.
Отже доводи апеляційної скарги про те, що розписка складена не ОСОБА_2 , а іншою особою, не можуть бути враховані у зв`язку з їх недоведеністю.
Приписами частини першої статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційна скарга не містить доводів і вимог стосовно висновків суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних на суму простроченого зобов`язання з огляду на приписи п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, а тому в зазначеній частині законність і обґрунтованість рішення апеляційним судом не перевірялась.
Враховуючи викладене, оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили би порушення ним норм матеріального права чи процесуального законодавства, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.
За такого відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги. 
З огляду на викладене, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 липня 2025 року згідно вимог ст. 375 ЦПК України слід залишити без змін.
Враховуючи результати апеляційного перегляду справи, відсутні підстави для відшкодування судових витрат, понесених апелянтом .
Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Венгер Євгеном Валерійовичем залишити без задоволення.
Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий  В.В. Коломієць

Судді Н.В. Самчишина 

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 27 серпня 2025 року