Справа № 459/2030/21                        Головуючий у 1 інстанції: Жураковський А.І. 
Провадження № 22-ц/811/3780/24                Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 серпня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Ванівського О.М.,
суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.
секретаря: Цьони С.Ю.
з участю: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області в складі судді Жураковського А.І. від 17 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом в якому просив стягнути з ОСОБА_3 суму заборгованості в розмірі 16 962 000 грн.
Позовні вимоги мотивував тим, що відповідно до укладеного між сторонами договору від 04 лютого 2010 року, відповідач отримала під розписку позику у сумі
600 000 доларів США, що у еквіваленті становить 4 800 000 грн за офіційним курсом Національного банку України на дату підписання цього договору, проте умов укладеного договору належним чином не виконала, кошти не повернула та ухиляється від виконання договірних обов`язків. У зв`язку з цим утворилася заборгованість. Станом на час подачі позивачем позову до суду, а саме 06 липня 2021 року, загальна сума боргу складає 16 962 000 грн.
Оскаржуваним заочним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 17 грудня 2021 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 04 лютого 2010 року у сумі 16 962 000 грн.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Вказане рішення оскаржив ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 .
В апеляційній скарзі просить рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 17 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга представника відповідачки мотивована тим, що відповідач ОСОБА_3 за адресою, яка вказана в заочному рішенні не проживає в Україні вже більше 15 років. Саме через це ОСОБА_3 не мала ніякої можливості дізнатися про наявність поданого позову та виклики до суду, що скеровувались на адресу її останньої реєстрації в Україні, з огляду на те, що фактично там не проживає, та взагалі перебуває поза межами України. Відповідач не з`явилася на судове засідання, на якому було ухвалено спірне судове рішення, та не мала жодної можливості бути сповіщеною про розгляд, й відтак не повідомила про причини своєї неявки відносно цього засідання виходячи з того, що вона взагалі не знала про існування судового процесу та не була належним чином повідомлена про дату проведення вказаного судового засідання. Будь-яких заходів на встановлення дійсного місця перебування відповідача судом не вживалось, а відтак, в результаті цього, суд першої інстанції жодним чином не повідомляв відповідача (на її дійсну адресу місця проживання), ані про існування відкритого судового провадження, ані про час та дату судового засідання, ані про прийняте рішення. Позивач, же свідомо ввів суд в оману щодо реального місця проживання відповідача, надавши застарілу інформацію про її місце проживання, так само й щодо власне боргового зобов`язання оскільки такого договору із відповідачем не укладалось. Зазначає, що позивач у своєму позові зазначає, що відповідач отримала грошові кошти за договором позики. Але, апелянт наголошує, що ця обставина не відповідає дійсності і жодного договору позики між позивачем та відповідачем укладено не було. Стверджує, що ОСОБА_3 взагалі не знає позивача й ніколи з ним не зустрічалася, жодних грошових коштів від нього не отримувала. Суд першої інстанції прийняв рішення, фактично, на підставі двох підроблених підписів ОСОБА_3 , а саме на документі під назвою «договір позики» та на «розписці». Дана обставина не досліджувалась судом, оскільки в основу оскаржуваного рішення відразу були покладені доводи позивача про дійсний характер укладеного договору та розписки. Через необізнаність відповідачки про розгляд даної справи через обставини, що викладені вище, остання була позбавлена можливості ініціювати проведення експертизи та встановити в даній справі інші обставини допустимими та належними доказами, стосовно того, що ніколи не була знайома із позивачем, не мала з ним жодних правовідносин. Додатково зазначає, що текст заочного рішення не містить й інформації про дослідження судом питань спроб досудового врегулювання спору, не зазначено чи звертався позивач до відповідача з вимогою про повернення «боргу». На думку апелянта, дана обставина вказує на штучність поданих доказів та намір стягнути суму коштів з відповідачки без її відома та належного повідомлення. Крім цього, суд не дослідив тієї обставини, що офіційний курс НБУ на 04.02.2010 року насправді був встановлений в іншому розмірі, ніж це зазначено в розписці, а саме 800,12 гривень за 100 доларів США, що також вказує на підробку боргових документів відповідача.
Постановою Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 17 грудня 2021 року без змін.
Постановою Верховного суду від 06 листопада 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.
Постанову Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на підтримання апеляційної скарги, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. 
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що 04 лютого 2010 року ОСОБА_3 склала розписку, якою вона підтвердила, що нею дійсно укладений 04 лютого 2010 року договір позики, на виконання умов якого вона отримала від ОСОБА_1 грошову суму (готівкою) у розмірі 600 000 доларів США та зобов`язалась повернути отримані грошові кошти з процентами за їх користування в розмірі 8 % за кожен місяць користування позикою готівкою в повному обсязі, в національній валюті - гривні, сумі еквівалентній 600 000 доларів США за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим НБУ на день відповідного платежу, у термін до 31 грудня 2020 року. Факт отримання згаданої суми коштів у борг на вказаний строк, після спливу якого кошти повинні бути повернуті позивачу, підтверджується і підписаним відповідачем договором.
Досліджуючи вказані договір і розписку суд вважав що вказаними доказами підтверджений факт укладення між сторонами у справі договору позики, за яким позивач ОСОБА_1 позичив, а відповідач ОСОБА_3 отримала у борг
600 000 доларів США, які зобов`язувалася повернути до 31 грудня 2020 року. Крім цього вказаною розпискою підтверджується не лише факт укладення між сторонами договору позики, а й факт передачі коштів.
Кошти відповідач ОСОБА_3 не повернула, доказів їх повернення не надала, доводів про це не навела. Також у відповідача відсутній оригінал розписки.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне. 
Позивач обгрунтовує свої вимоги, що 04 лютого 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір позики (а. с. 7, 8, том 1).
Відповідно до п. 1 вказаного договору позивач передав, а відповідач прийняла у власність грошові кошти у сумі 600 000 доларів США, що у еквіваленті становить
4 800 000 грн за офіційним курсом НБУ на дату підписання цього договору.
Крім того, пунктом 3 договору передбачено, що зазначену суму позики та проценти за її користування позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві до 31 грудня 2020 року.
Згідно з п. 4 договору позики повернення позики має здійснюватися у готівковій формі у гривнях за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим НБУ на день фактичного повернення коштів, шляхом підписання сторонами акта прийому-передачі коштів.
Відповідно до п. 7 договору позики, якщо позичальник не поверне позичену суму грошей до вказаного строку, він несе відповідальність за порушення грошового зобов`язання, у порядку встановленому законом.
П. 10 передбачено, що цей договір складений у двох примірниках, один з яких залишається у позичальника, а другий - у позикодавця, який зобов`язувався після повного виконання позичальником зобов`язання за цим договором передати цей примірник позичальнику з відміткою про одержання грошей, а у випадку неможливості повернення боргового документа - вказати про це у розписці, яку він повинен видати позичальнику відповідно до вимог статті 545 ЦК України.
Як зазначено у п. 11 договору позики наявність боргового документа у позичальника підтверджує виконання ним свого грошового зобов`язання.
04 лютого 2010 року відповідач ОСОБА_3 склала розписку в якій підтвердила факт отримання від ОСОБА_1 грошових коштів (готівкою) у розмірі 600 000 доларів США, що у еквіваленті становить 4 800 000 грн за офіційним курсом Національного банку України на день підписання договору позики. Зобов`язалась повернути кошти з процентами (8 %) за їх користування готівкою у повному обсязі, у національній валюті - гривні, у сумі 600 000 доларів США за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим НБУ на день відповідного платежу, у термін до «31» грудня 2020 року.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України).
Відповідно до абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У відповідності до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.
Згідно зі статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно зі статтею 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.
Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі
№ 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив.
Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.
Тлумачення частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Крім цього, із правової позиції висловленої у Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Також, статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
У постанові Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі № 619/4208/21 (провадження № 61-6866св24) зазначено, що «цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. При цьому суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу у реалізації ними прав, передбачених ЦПК України.
У змагальному процесі обов`язки мають як сторони, так і суд, який зобов`язаний забезпечити змагальність процесу.
Згідно з пунктом 6 частини другої статті 356 ЦПК України в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України дає підстави для висновку, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні (постанова Верховного Суду
від 13 січня 2021 року у справі № 264/949/19, провадження № 61-16692св19).
Як вбачається з постанови від 06 листопада 2024 року, якою скасовано постанову Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року, а справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд вказав на необхідність перевірки доказів реальності (дійсності) наданої позики, встановлення дійсних обставин справи та оформлення боргових документів.
Згідно висновку експерта №27-01/23 від 27 січня 2023 року на вирішення почеркознавчої експертизи ставилось питання: «Чи виконано підписи від імені ОСОБА_3 , електрографічні зображення яких містяться в рядку «/підпис/» у технічній копії розписки від імені ОСОБА_3 від 04.02.2010, та розділі «ПОЗИЧАЛЬНИК» на другій сторінці технічної копії договору позики від 04.02.2010, самою ОСОБА_3 чи іншою особою?»
Для порівняльного дослідження були надані зразки підписів ОСОБА_3 вільні - у графі «Підпис:» у довіреності від 20.09.2011 (зн. 6)*, графі «Spouse/Co-Head» на с. 1 документів англійською мовою від 10/20/2020 (зн. 8), від 09/09/2019 (зн. 9), від 10/18/2018 (зн. 10), від 10/02/2017 (зн. 11), від 03/21/2022 (зн. 12), від 09/13/2016 (зн. 13), від 09/16/2015 (зн. 14), від 10/20/2014 (зн. 15), від 10/11/2013 (зн. 1б), від 10./11/2022 (зн. 20), графі «Applicant'ssignature» у документах англійською мовою без нумерації сторінок від 01.10.2012 (зн. 18, 19), графі «Ivanna Y. Haliley» на с. 9, 2 документів англійською мовою від 3/31/2016 (зн. 21, 22), графі «Spouse/Co-Head» технічної копії с. 1 документа англійською мовою від 10/20/2020 (зн. 23), графі «SIGNED» технічної копії документа англійською мовою від 10.01.2022 (зн. 7), технічній копії ідентифікаційної картки (IDENTIFICATION CARD) від 12-10-2010 (зн. 24).
Під час дослідження наданих документів експертом були виявлені розбіжності почеркових ознак які мають стійкій, суттєвий характер, виходять за межі природної варіаційності підписного почерку ОСОБА_3 , належать до дрібних деталей, тому встановлені розбіжності ознак не можуть пояснюватися виконанням досліджуваних підписів у якихось незвичних зовнішніх умовах, у незвичайному внутрішньому стані або з навмисною зміною ознак власного підписного почерку. При цьому суттєві, ідентифікаційно значущі збіжні ознаки у досліджуваних підписах порівняно зі зразками підписів ОСОБА_3 відсутні.
Враховуючи викладене, експерт дійшов висновку, що розбіжності почеркових ознак у порівнюваних підписах у сукупності є достатніми для категоричного висновку про те, що дані досліджувані зроблені підписи від імені ОСОБА_3 , електрографічні зображення яких містяться в рядку «/підпис/» у технічній копії розписки від імені ОСОБА_3 від 04.02.2010, та розділі «ПОЗИЧАЛЬНИК» на другій сторінці технічної копії Договору позики від 04.02.2010, виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою.
В контексті даної справи колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду згідно з Постановою від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17, згідно із якою основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини купівлі-продажу, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину.
Відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність.
Таким чином, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).
Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. 
Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Позовні вимоги позивача ОСОБА_1 обґрунтовані виключно договором позики та відповідною розпискою, датованих 04.02.2010 р., копії яких наявні у матеріалах справи, на даний момент оригінал договору позики викрадено та з цього приводу порушено кримінальну справу №12022181010001478 , що підтверджується витягом з реєстру досудових розслідувань.
З огляду на висновок експерта та відсутність оригіналів боргових документів (договору і розписик) на позивача покладається тягар доведення реальності (дійсності) наданої позики письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього.
Позивачем по справі не надано інших доказів на підтвердження своїх позовних вимог.
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Отже, зважаючи на передбачену чинним законодавством презумпцію правомірності правочину, однак враховуючи втрату позивачем оригіналів таких правочинів, і як наслідок позбавлення відповідачки права на перевірку експертизою її істотного для даної справи аргументу на те, що такий правочин вона не вчиняла, відсутність будь-яких інших переконливих доказів на підтвердження укладання такого правочину з її боку, колегія суддів дійшла до переконання, що позивачем не доведена обґрунтованість його позовних вимог. 
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Зважаючи на висновки апеляційного суду, про відмову в задоволенні позову, з ОСОБА_1 слід стягнути на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі в розмірі 17 025 грн. за подання апеляційної скарги та 22 700 за подання касаційної скарги.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,- 
УХВАЛИВ:
апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 - задовольнити.
Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 17 грудня 2021 року - скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі в розмірі 17 025 грн. за подання апеляційної скарги та 22 700 за подання касаційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 06.08.2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді                                          Цяцяк Р.П.

                                                Шеремета Н.О.