ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                  
 
09 липня 2025 року
м. Київ
 
справа № 554/2378/23
провадження № 61-3565св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого -Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ; 
відповідачі: Держава Україна в особах Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 жовтня 2024 року у складі судді Материнко М.О. та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Пікуля В. П., Кузнєцової О. Ю., Одринської Т. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
1.    Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
У березні 2023 року   ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
Держави Україна в особах Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду.
Позовна заява мотивована тим, що розпорядженням голови Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради від 20 жовтня 2008 року № 47-ОС його було прийнято на посаду спеціаліста 1 категорії юридичного відділу, а 20 серпня 
2010 року на нього покладені обов`язки завідуючого юридичним відділом і секретаря адміністративної комісії виконавчого комітету Жовтневої районної 
в м. Дніпропетровську ради.
18 лютого 2011 року працівниками міліції та слідчим прокуратури Жовтневого району м. Дніпропетровська його було затримано безпосередньо на робочому місці, під час робочого дня, за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 368 КК України. У травні 2011 року йому пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою 
статті 368 КК України, справу передано до суду з обвинувальним висновком, затвердженим прокурором. Під час кримінального провадження він заявляв про вчинення щодо нього численних злочинів працівниками правоохоронних органів.
03 листопада 2011 року відносно нього порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 365 КК України.
Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 
2011 року його скаргу на постанову про порушення кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 365 КК України, задоволено, зазначену постанову скасовано.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 
2012 року його позов про визнання протиправними дії та бездіяльності, визнання права порушеним та відшкодування завданої майнової, моральної шкоди,  шкоди діловій репутації і зобов`язання вчинити певні дії частково задоволено. Визнано протиправними дії виконуючого обов`язки прокурора Жовтневого району м. Дніпропетровська Скрипніка М. В. у частині направлення ним 
08 листопада 2011 року за вихідним № 5239 вих.11 на ім`я голови Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради Лукашової В. Ф. листа під назвою інформація про порушення вимог законодавства України про адміністративні правопорушення в діяльності адміністративної комісії при виконавчому комітеті Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради. Стягнуто за рахунок коштів державного бюджету України через Державне казначейство України на його користь 6 500 грн у якості відшкодування моральної шкоди 
(справа № 412/1587/2012).
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2012 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2012 року у частині відмови у задоволенні його позовних вимог про відшкодування майнової шкоди у вигляді витрат на правову допомогу у розмірі 12 130,00 грн та у частині часткового задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди за завдання шкоди діловій репутації у розмірі 6 500 грн скасовано. Стягнуто з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку на його користь 12 130 грн на відшкодування майнової шкоди у вигляді витрат на правову допомогу та 6 500 грн - моральної шкоди.
Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 
2012 року його було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого 
частиною першою статті 368 КК України та призначено покарання у виді штрафу у дохід держави у сумі 12 750 грн з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядних функцій строком на три роки 
(справа № 412/23/2012).
Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2012 року його апеляційну скаргу залишено без задоволення. Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2012 року залишено без змін. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 листопада 2012 року його касаційну скаргу задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2012 року щодо засудженого за частиною першою статті 368 КК України відносно нього скасовано, кримінальну справу направлено на новий апеляційний розгляд (провадження 5-5402км12).
Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2013 року його апеляційну скаргу задоволено частково. Вирок Жовтневого районного суду 
м. Дніпропетровська від 13 лютого 2012 року скасовано, кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд, у той самий суд у іншому складі.
Кримінальна справа розглядалась судами неодноразово. Останньою постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2017 року кримінальну справу за його обвинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 368 КК України, повернуто прокурору Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області для організації проведення додаткового розслідування у зв`язку з неповнотою та неправильністю досудового слідства.
18 березня 2020 року прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 на виконання ухвали слідчого судді про визначення строку на закінчення досудового розслідування кримінального провадження відносно нього було прийнято постанову про закриття кримінального провадження, у зв`язку з 
не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанні можливості їх отримати, тобто за реабілітуючи обставин.Вказане процесуальне рішення прокуратури набрало законної сили.
За таких обставин він перебував під слідством та судом з 18 лютого 2011 року по 18 березня 2020 року включно.Загальний строк перебування під слідством та судом становить 9 років та один календарний місяць, тобто - 109 місяців.
Позивач зазначав, що кримінальна справа за його обвинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 368 КК України, неодноразово переглядалися судами різних інстанцій. За весь період кримінального переслідування він неодноразово набував статусу засудженого.
Також за час перебування під слідством та судом він зазнав моральної шкоди діловій репутації, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, які вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Він поніс витрати на правову допомогу за час перебування під слідством та судом його захиснику - адвокату Обзному А. В. у загальній сумі 21 500 доларів США.
Посилаючись на норми Конституції України, ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ОСОБА_1 просив суд:
- стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку на його користь на відшкодування майнової шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокурати і суду, у розмірі, еквівалентному 21 500 доларів США, що підлягає сплаті у національній валюті України гривні за офіційним курсом Національного банку України на день ухвалення судового рішення у розмірі 885 716,15 грн;
- стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку на його користь на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства. прокуратури та суду, у розмірі 3 270 000 грн;
- стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку на його користь 40 000 грн на відшкодування понесених судових витрат, а саме за надання правової допомоги у цій справі.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 08 жовтня 2024 року позов  ОСОБА_1 задоволено. 
Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування майнової шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, у розмірі, еквівалентному 21 500 доларів США, що підлягає сплаті у національній валюті України гривні за офіційним курсом Національного банку України на день ухвалення судового рішення у сумі 
885 716,15 грн.
Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, у розмірі 3 270 000 грн.
Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 40 000 гривень на відшкодування судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди відповідно до статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», так як неправомірно перебував під слідством та судом з 18 лютого 2011 року по 18 березня 2020 року включно, отримав статусу засудженого. Провадження у справі про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 закрито у зв`язку з 
не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді. Суд дійшов висновку про те, що останньому завдано моральну шкоду, яка полягає у незаконному перебуванні під слідством та судом, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, підтвердження своєї невинуватості у вчиненні злочину та відновлення репутації, враховуючи характер правопорушення та глибину моральних страждань, яких він зазнав. Отже, з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд вважав, що завдана моральна шкода у заявленому ним розмірі зможе повною мірою покрити перенесені ним протягом цього періоду часу моральні страждання.
За надання правової допомоги у кримінальній справі у судах усіх інстанції, а також на стадії досудового розслідування справи  ОСОБА_1  сплачено суму, еквівалентну 21 500 доларів США, що є співмірним з урахуванням тривалості провадження витрат часу адвоката та складності справи. Ураховуючи заявлений розмір витрат на оплату правничої допомоги, розумність розміру судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, враховуючи пропорційність задоволених судом позовних вимог, районний суд дійшов висновку, що на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі.
Суд першої інстанції надав оцінку наданим позивачем доказам на підтвердження витрат на правову допомогу адвоката за подання до суду позову, дійшов висновку, що з огляду на складність справи, ціну позову, на підставі поданих доказів, витрати на правову допомогу підлягають стягненню у розмірі 40 000 грн. Оскільки саме такий розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним зі складністю цієї справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).
Суд стягнув з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів в безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Дніпропетровської обласної прокуратури задоволено частково.
Резолютивну частину рішення Октябрського районного суду м. Полтави 
від 08 жовтня 2024 року у частині задоволення позову ОСОБА_1 до держави України в особі Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду,  змінено, викладено у такій редакції.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування майнової шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, у розмірі, еквівалентному 
21 500 доларів США, що підлягає сплаті у національній валюті України гривні за офіційним курсом Національного банку України на день ухвалення судового рішення у розмірі 885 716,15 грн 15 коп.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, у розмірі 3 270 000 грн.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 40 000 грн на відшкодування судових витрат.
У іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 жовтня 2024 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що внаслідок незаконних дій та рішень органів досудового слідства, прокуратури і суду позивач незаконно перебував під слідством 109 місяців. Протиправність притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності встановлена постановою про закриття кримінального провадження від 18 березня 2020 року, у зв`язку з 
не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді 
і вичерпанні можливості їх отримати, тобто за реабілітуючих обставин. 
 ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 18 лютого 2011 року по 
18 березня 2020 року включно, за цей час він перебував у статусі підозрюваного, обвинуваченого, підсудного та засудженого. Визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди, з урахуванням характеру та обсягу заподіяних ОСОБА_1 моральних страждань, їх тривалості та тяжкості, вимушених змін у його житті, вимог розумності та справедливості, є достатнім і не призведе до безпідставного збагачення позивача за рахунок коштів державного бюджету.
Також суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції щодо відшкодування позивачу сум, сплачених ним у зв`язку з наданням правової допомоги, оскільки сукупність наявних у матеріалах справи доказів свідчить про надання адвокатами професійної правничої допомоги під час розгляду кримінального провадження і судового розгляду кримінальної справи. 
Разом з тим, відшкодування шкоди, завданою державою здійснюється з Державного бюджету України відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року 
№ 845, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про стягнення коштів шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з Єдиного казначейського рахунку з подальшим утриманням податків та обов`язкових платежів, а тому суд апеляційної інстанції в цій частині змінив резолютивну частину судового рішення.
Враховуючи складність справи, необхідність надання адвокатом позивача заявника послуг під час розгляду справи в суді та їх характер, а також з метою дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат у цій справі апеляційний суд зазначив, що витрати на правничу допомогу понесені 
ОСОБА_1 у розмірі 40 000 грн, та задоволені судом першої інстанції, 
не підлягають зменшенню. Апеляційний суд посилався на відповідну практику Верховного Суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі Дніпропетровська обласна прокуратура в порядку самопредставництва в особі представника Савенка О. А., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої та постанову суду апеляційної інстанцій у частині вирішення питання про відшкодування моральної шкоди змінити відповідно до вимог статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Оскаржувані судові рішення щодо відшкодування майнової шкоди скасувати, прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову  ОСОБА_1 у цій частині.
Іншими учасниками справи судові рішення у касаційному порядку 
не оскаржуються. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Дніпропетровської обласної прокуратури, з підстав, передбачених пунктами 1, 4, частини другої статті 389 ЦПК України у вищевказаній справі. Витребувано матеріали з суду першої інстанції.
У квітні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2025 року зупинено виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 жовтня 2024 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2025 року справу за позовом 
ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга Дніпропетровської обласної прокуратури мотивована тим, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі 
статті 1173 ЦК України. Вважає, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування шкоди.
На думку заявника, саме у зв`язку з відсутністю чітко сформульованих критеріїв визначення розміру завданої моральної шкоди, законодавцем у певних випадках встановлено нижню межу такого розміру. Так, відповідно до статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»та пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Позивач перебував під досудовим слідством та судом у період з 20 квітня 
2011 року (дата вручення позивачу повідомлення про підозру) до 18 березня 
2020 року (дата закриття кримінального провадження), тобто повних 106 місяці. Проте це не доводить наявності підстав для стягнення за рахунок коштів державного бюджету моральної шкоди суми у розмірі 3 270 000 грн. 
З урахуванням розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом на час розгляду справи розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню  ОСОБА_1 , повинен становити 710 200 грн, виходячи з розрахунку (6700 х 106 міс. = 710 200 грн).
Також сума витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні у розмірі еквівалентному 21 500 долларів США, та докази, що надані позивачем 
в обґрунтування суми витрат на правничу допомогу у цій справі виходять за розумні межі, не відповідаютьреальності адвокатських витрат у конкретних обставинах справи та її складності. Вважає, що позивачем не надано доказів щодо спричинення йому моральної шкоди саме діями державних органів та 
не доведено наявності підстав для стягнення за рахунок коштів державного бюджету моральної шкоди у сумі 3 270 000 грн та майнової шкоди -еквівалентному 21 500 доларів США. Посилається на практиву Верховного Суду щодо порядоку відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У квітні 2025 року від Державної казначейської служби надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому викладено свої міркування щодо оскаржуваних судових рішень. 
У квітні 2025 року від ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення у справі, які по суті є відзивом на касаційну скаргу. Указані додаткові пояснення подані поза межами строку, протягом якого можна було подати вказані документи, причини пропуску цього строку не зазначено, тому їх належить залишити без розгляду 
(див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц, провадження № 14-680цс19 (пункти 51-52); від 02 листопада 2021 року у справі № 917/1338/18, провадження № 12-86гс20 (пункти 25-33).
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Відповідно до розпорядження голови Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради від 20 жовтня 2008р. № 47-ОС ОСОБА_1 прийнято роботу на посаду спеціаліста 1 категорії юридичного відділу. 
Розпорядженням голови Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради 
від 29 жовтня 2010 року № 82-ОС ОСОБА_1 призначено на посаду Головного спеціаліста юридичного відділу виконавчого комітету Жовтневої районної 
в м. Дніпропетровську ради.
Відповідно до розпорядження голови Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради № 273-К від 25 листопада 2010 року та рішення виконавчого комітету ради № 337 від 20 серпня 2010 року на ОСОБА_1 покладені обов`язки завідуючого юридичним відділом і секретаря адміністративної комісії виконавчого комітету Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради.
18 лютого 2011 року ОСОБА_1 затримано працівниками міліції та слідчим прокуратури Жовтневого району м. Дніпропетровська безпосередньо на робочому місці, під час робочого дня, за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 368 КК України, а в травні 2011 року пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 368 КК України, справу передано до суду з обвинувальним висновком, затвердженим прокурором.
Відповідно до довідки по кримінальному провадженню № 12017040650001915 
від 30 травня 2017 року за частиною першою статті 368 КК України вбачається, що до Соборного відділу поліції Дніпровського відділу поліції Головного Управління національної поліції у Дніпропетровській області надійшли матеріали кримінальної справи відносно ОСОБА_1 , який 17 лютого 2011 року, займаючи посаду завідуючого юридичним відділом і секретаря адміністративної комісії виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, знаходячись у своєму службовому кабінеті № 22 отримав неправомірну вигоду, 
а 26 квітня 2011 року слідчим прокуратури Жовтневого району 
м. Дніпропетровська складено обвинувальний висновок у кримінальній справі 
№ 63119022, який затверджено прокурором та направлено до суду 
(том 1, а. с. 232-234).
Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 
2012 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 368 КК України та призначено покарання у виді штрафу у дохід держави у сумі 12 750 грн з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядних функцій строком на три роки (справа № 412/23/2012) (том 1 а. с. 26-40).
Під час розслідування у вказаній кримінальній справі та у суді першої інстанції позивач заявляв про вчинення відносно нього численних злочинів працівниками правоохоронних органів, зокрема слідчими прокуратури Жовтневого району 
м. Дніпропетровська (том 1, а. с. 34).
Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2012року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2012 року залишено без змін (том 1, а. с. 41-48).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 15 листопада 2012 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області 
від 10 травня 2012року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд (том 1, а. с. 49-55).
Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2012 року скасовано, кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд, у той самий суд 
у іншому складі (том 1, а. с. 56-60).
Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 
2013 року кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчинені злочину, передбаченого частиною першою статті 368 КК України, направлено прокурору Жовтневого району м. Дніпропетровська для організації додаткового розслідування, запобіжний захід залишено попередній - підписка про невиїзд 
(том 1, а. с.61-64).
Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2013 року апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, задоволено. Постанову Жовтневого районного суду 
м. Дніпропетровська було скасовано, кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд, у той самий суд зі стадії попереднього розгляду 
(том 1, а. с. 65-70).
Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 
2013 року справу відносно ОСОБА_1 , обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 368 КК України, закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 6 КПК України, у зв`язку з відсутністю в його діянні складу злочину, через декриміналізацію діяння, яке йому інкримінується, запобіжний захід скасовано (том 1, а. с. 71-75).
Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2013 року апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, задоволено. Постанову Жовтневого районного суду 
м. Дніпропетровська від 15 травня 2013 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд (том 1, а. с. 76-79).
Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 
2014 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 368 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі 12 750 грн. Звільнено ОСОБА_1 від відбування покарання 
у зв`язку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності, запобіжний захід скасовано (том 1, а. с. 82-92), 
Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 
2014 року апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, та ОСОБА_1 задоволено. Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2014 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд (том 1, а. с. 93-99).
Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2017 року кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 368 КК України, повернуто прокурору Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області для організації проведення додаткового розслідування, у зв`язку з неповнотою та неправильністю досудового слідства (том 1, а. с. 100-102).
Постановою прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 
від 18 березня 2020 року кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 
у кримінальному провадженні № 12017040650001915 закрито на підставі 
пункту 3 частини першої статті 284 КК України, у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанні можливості їх отримання (том 1, а. с. 117-118).
Відповідно до повідомлення старшого слідчого прокуратури міста Дніпропетровська від 14 березня 2013 року проводилося досудове розслідування за заявами ОСОБА_1 на дії слідчого прокуратури Жовтневого району міста Дніпропетровська та посадової особи, що уповноважена на проведення оперативно-розшукової діяльності за попередньою кваліфікацією за частиною першою статті 365 КК України, частиною другою статті 372 КК України, частиною другою статті 367 КК України, частиною першою статті 374 КК України та частиною першою статті 366 КК України (том 1, а. с. 127).
Постановою старшого слідчого прокуратури м. Дніпропетровська від 16 травня 2013 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 13 березня 2013 року, закрито у зв`язку із відсутністю у діях слідчого прокуратури Жовтневого району міста Дніпропетровська та посадової особи, що уповноважена на проведення оперативно-розшукової ознак кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 365 КК України, частиною другою статті 372 КК України, частиною другою статті 367 КК України, частиною першою статті 374 КК України та частиною першою статті 366 КК України (том 1, а. с. 131-141). 
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2013 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову старшого слідчого прокуратури м. Дніпропетровська від 16 травня 2013 року про закриття кримінального провадження відмовлено (том 1, а. с. 142-143). 
Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2013 року залишено без змін (том 1, а. с. 144-148).
ОСОБА_1 , за час перебування під слідством та судом поніс витрати на правову допомогу захиснику - адвокату Обозному А. В. у загальній сумі 
21 500 доларів США.
 
2.    Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга Дніпропетровської обласної прокуратури підлягає частковому задоволенню. 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір 
не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що на базі положень статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод створено самостійне право потерпілого від арешту або затримання на відшкодування шкоди.
Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.
Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
У статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:
- постановлення виправдувального вироку суду;
- встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;
- закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;
- закриття справи про адміністративне правопорушення.
Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та майнової шкоди відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є вичерпним.
Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.
Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається у пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.
Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21) та інші судові рішення Верховного Суду.
Закриття кримінального провадження можливе лише при наявності хоча б однієї з підстав, вичерпний перелік яких міститься в законі.
Підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі.
Реабілітуючі - це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.
Закриття кримінального провадження з реабілітуючої підстави можливе за умови, якщо в ході розслідування встановлені як сам факт вчиненого діяння, так і наявність у ньому складу кримінального правопорушення, але відсутні достатні докази, що вказують на вчинення цього діяння саме підозрюваним.
Висновок про непричетність особи до вчинення кримінального правопорушення може бути зроблений у результаті достовірного встановлення невинуватості підозрюваного (обвинуваченого) (наприклад, при підтвердженні його алібі) або вичерпання можливостей для збирання додаткових доказів і тлумачення сумнівів щодо винуватості на його користь згідно з принципом презумпції невинуватості.
Незалежно від того, яка з вказаних обставин привела до закриття кримінального провадження на цій підставі, таке рішення повністю реабілітує особу і не дає підстав вважати її залишеною під підозрою.
Закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконності дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати, та надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Подібні правові висновки викладено у постанова Великої Палати Верховного Суду: від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження 
№ 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження 
№ 14-4цс19), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження 
№ 14-514цс19).
Моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».
У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
На вказаному неодноразово у своїх судових рішеннях наголошувала Велика Палата Верховного Суду та Верховний Суд.
Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі 
№ 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що, застосовуючи 
статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Аналогічний висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).
Отже, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок перебування під слідством та судом з 18 лютого 2011 року (затримання по підозрі у вчиненні злочину) до 18 березня 2020 року (дата прийняття постанови про закриття кримінального провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанні можливості їх отримати).
Щодо розміру моральної шкоди
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, при визначенні розміру моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, дійшов висновку, що визначення розміру відшкодування моральної шкоди, яку слід стягнути на користь позивача, становить 3 270 000 грн.
Суд апеляційної інстанції, встановивши, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок щодо порядку стягнення коштів шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з Єдиного казначейського рахунку з подальшим утриманням податків та обов`язкових платежів, дійшов правильного висновку про зміну резолютивної частини рішення суду першої інстанції про стягнення суми з Державного бюджету України. 
Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконного перебування під слідством та судом. 
Однак, зважаючи на вимоги справедливості та розумності, що передбачено статтею 23 ЦК України, розмір завданої ОСОБА_1 моральної шкоди, стягнутої судами попередніх інстанцій, підлягає зменшенню з 3 270 000 грн до              1 200 000 грн, оскільки такий розмір не менший від мінімального і не більший ніж достатній для розумного задоволення потреб позивача, як особи, яка має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та не призводить до його збагачення.
При цьому Верховний Суд не переоцінює докази, а враховує, що суди порушили норми права, а саме вимоги статей 77, 78, 89 ЦПК України щодо оцінки доказів та не надали їм належної уваги при визначенні розміру моральної шкоди.
Отже, Верховний Суд вважає за необхідне постанову суду апеляційної інстанції в цій частині змінити та зменшити розмір відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 до 1 200 000 грн.
Доводи касаційної скарги про те, що зурахуванням розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом на час розгляду справи розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню 
  ОСОБА_1 , повинно становити 710 200 грн, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць, є безпідставними. 
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18, розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.
Верховний Суд ураховує, що, визначаючи розмір відшкодування, необхідно керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.
Отже, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, 
а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди
Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, мають виходити із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи (див: постанову Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі 
№ 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21)). Указане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка, разом із іншим, зазначила, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Визначений Верховним Судом у цій справі розмір моральної шкоди буде достатньою сатисфакцією перенесених позивачем моральних страждань.
Посилання у касаційній скарзі про те, що ОСОБА_1 перебував під досудовим слідством та судом у період з 20 квітня 2011 року (дата вручення позивачу повідомлення про підозру) до 18 березня 2020 року (дата закриття кримінального провадження), тобто повних 106 місяці, є безпідставними. 
Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 
від 11 лютого 2020 року встановлено, що момент затримання ОСОБА_1 відбувся о 13:30 год 18 лютого 2011 року ( том 1, а. с. 105-116).
Верховний Суд погоджується із висновком апеляційного суду про те, що період, за який повинна бути обчислена моральна шкода, починається саме 18 лютого 2011 року, оскільки пунктом 1 частини першої статті 43-1 КПК України (у редакції 1960 року) вказано, що підозрюваним визначається особа, затриману по підозрі у вчиненні злочину і саме з отримання статусу підозрюваного, починається кримінальне переслідування  ОСОБА_1 .
Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в межах кримінального провадження
Право на відшкодування сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, передбачено пунктом 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, а тому, у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.
У постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 335/4358/21 (провадження № 61-7653св22) зазначено, що порядок застосування цього Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.
Абзацом 3 пункту 10 Положення встановлено, що до сум, які підлягають поверненню на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.
Тобто позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі, відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону.
Аналогічні висновки щодо стягнення майнової шкоди у розмірі витрат громадянина, сплачених ним у зв`язку із наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 333/7311/16-ц (провадження № 61-32057св18).
При цьому передбачені статтею 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 червня 
2022 року у справі № 750/958/20 (провадження № 61-12600св21).
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України 
у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року 
№ 23-рп/2009.
У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені 
у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Судами встановлено, що відповідно до договору від 10 червня 2011 року адвокат Обозний А. В. надавав правову допомогу ОСОБА_1 , що підтверджується договором про надання правової допомоги (том 1 а. с. 25), та копіями процесуальних рішень прийнятих за період з 2011 по 2020 роки, тобто 8 років 
9 місяців 7 днів. Адвокат Обозний А. В. брав участь у судових засіданнях де заявляв клопотання, заперечення подавав докази, тощо.
Суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився апеляційний суд, виходив із того, що загальна сума доведених позивачем витрат на послуги адвоката під час досудового розслідування та розгляду кримінальної справи 
у судах першої, апеляційної, касаційної інстанцій становить 21 500 доларів США, що підлягає сплаті у національній валюті України гривні за офіційним курсом Національного банку України на день ухвалення судового рішення 
у сумі 885 716,15 грн, яка підлягає стягненню на користь позивача.
Суди попередніх інстанцій, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам на підтвердження витрат ОСОБА_1 у зв`язку із наданням йому правничої допомоги у кримінальному провадженні, дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення суми, сплаченої позивачем у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, у розмірі 21 500 доларів США, яка підлягає відшкодуванню на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Такий правовий висновок узгоджується з постановою Верховного Суду 
від 19 жовтня 2022 року у справі № 947/3673/20 (провадження № 61-14285св21).
Доводи касаційної скарги проте, що сума витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні у розмірі, еквівалентному 21 500 доларів США 
та докази, що надані позивачем в обґрунтування суми витрат на правничу допомогу у цій справі, виходять за розумні межі, не відповідають реальності адвокатських витрат у конкретних обставинах справи і її складності, 
є необґрунтованими, оскільки зводяться до власного тлумачення Дніпропетровською обласною прокуратурою норм права, а суди надали цим доводам належну правову оцінку, з якою Верховний Суд погоджується.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони 
не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою 
статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої та суд апеляційної інстанцій дослідили усі наявні у справі докази у їх сукупності і взаємозв`язку, надали їм належну правову оцінку, однак позовні вимоги    ОСОБА_1 у частині відшкодування на його користь моральної шкоди неправильно застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин, тому рішення суду першої, в його зміненій частині, та постанова суду апеляційної інстанцій у цій частині підлягає зміні.
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2025 року зупинено виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 жовтня 2024 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року до закінчення перегляду справи у касаційному порядку.
Оскільки касаційне провадження у справі закінчено, то виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 жовтня 2024 року, в його зміненій частині, та постанова Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року підлягають поновленню.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 жовтня 2024 року, в його зміненій частині, та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року у частині позовних вимог  ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди змінити. 
Стягнути з Державного бюджету України на користь  ОСОБА_1 1 200 000 (один мільйон двісті тисяч) грн. 
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 08 жовтня 2024 року, в його зміненій частині, та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в межах кримінального провадження залишити без змін. 
Поновити виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави 
від 08 жовтня 2024 року, в його зміненій частині, та постанови Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                           Д. Д. Луспеник
Судді:                                                                            І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець