ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/8622/24                        Головуючий суддя І інстанції Бородіна Н. М.
Провадження № 22-ц/818/3197/25                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають  із сімейних відносин, з них

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 липня 2025 року                                                                        м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                         Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання        Холод М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шумейко Ярослава Віталійовича на рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2025 року, у справі № 953/8622/24, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,
в с т а н о в и в:
У вересні 2024 року неповнолітній ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до суду з позовною заявою шляхом подання її до системи «Електронний суд», через уповноваженого представника – адвоката Шумейка Ярослава Віталійовича до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
Позовна заява мотивована тим, що його мати – ОСОБА_2 самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, ухиляється від виконання своїх обов`язків по його вихованню, не піклується про нього, не дбає про його фізичний, духовний і культурний розвиток, виїхала за межі України на постійне місце проживання, що унеможливлює належне виконання нею своїх батьківських обов`язків відносно нього, що свідчить про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.
Вказав, що відповідачка перебуває в працездатному віці, належних та допустимих доказів про обтяження турботами щодо утримання інших осіб не надано, є його матір`ю та зобов`язана його утримувати до досягнення повноліття. 
На підставі вищевикладеного, адвокат Шумейко Я.В. просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно нього та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання останнього, як неповнолітньої дитини, у розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дня звернення до суду з позовною заявою і до досягнення повноліття. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача понесені судові витрати.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2025 року позов було задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти в розмірі 1/6 частина усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи з 18.09.2024р. до ІНФОРМАЦІЯ_2 включно. 
В іншій частині, в задоволені позову – відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Шумейко Ярослав Віталійович подав апеляційну скаргу, у якій просить у частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити у частині вимог про позбавлення батьківських прав задовольнити, а в іншій частині рішення суду залишити без змін. Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати. Розгляд справи здійснювати за участі ОСОБА_1 , його законного представника і представника адвоката Шумейка Я.В. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини про свідоме ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Зазначає, що апелянт в особі свого представника не погоджується з рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08.04.2025 у справі № 953/8622/24 у частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП – НОМЕР_1 ) стосовно її неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважає в цій частині рішення таким, що не ґрунтується на засадах верховенства права, є незаконним і необґрунтованим, ухвалено судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалено на підставі неповно з`ясованих обставин в цивільній справі, чим порушено вимоги ст. 263 ЦПК України, з огляду на наступні обставини.
Вказав, що коли позивачеві було 11 місяців, мати покинула сім`ю, залишивши сина з батьком, що підтверджується, зокрема, показаннями свідків. Крім того, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10.11.2008 у справі № 2- 4628/08/09 шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 був розірваний. Зокрема, той факт, що ОСОБА_1 залишився проживати з батьком, підтверджується цим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10.11.2008 у справі № 2-4628/08/09. 
Зауважує, що у відповідь на запит адвоката адміністрація КНП «Міська дитяча поліклініка №23» від 09.09.2024 № 690/0/567-24, за інформацією педіатра з народження до 9-ти місячного віку ОСОБА_1 виховувався в повній сім`ї, виховувався разом з батьком та матір`ю. Коли дитині виповнилося 9 місяців, мати залишила дитину з батьком і більше ніколи в сім`ї не з`являлась, станом здоров`я сина не цікавилась, участі у вихованні не приймала. Амбулаторні прийоми лікаря хлопчик відвідував у супроводі батька. у період часу з початку квітня 2008 року (коли Апелянтові виповнилося 9 місяців) і до початку жовтня 2021 року (коли
Апелянт переїхав жити до матері на її вимогу), тобто тринадцять з половиною років, мати взагалі не цікавилася станом здоров`я дитини, жодного разу не навідалася з дитиною до педіатра чи до іншого лікаря за направленням педіатра. Здоров`ям дитини опікувався виключно батько, який завжди супроводжував сина на амбулаторні прийоми. Натомість суд першої інстанції проігнорував ці відомості, не надавши їм належної уваги. За відповіддю адміністрації КЗ «Харківський ліцей № 37 ХМР» від 06.09.2024р. № 06/09/2024 №503 ОСОБА_1 навчався у ліцеї з вересня 2013р. по жовтень 2021р. Протягом усього часу навчання Позивача у ХЛ № 37, а саме з вересня 2013 року по жовтень 2021 року, тобто понад вісім років, Відповідачка взагалі не цікавилася шкільним життям сина, його успіхами, здобутками, потребами, проблемами. Цими питаннями опікувався виключно батько Позивача. Натомість суд першої інстанції проігнорував ці відомості, не надавши їм належної уваги. Так, з середини 2017 року мати почала час від часу спілкуватися з сином, однак виключно на цьому і обмежилася її участь у житті Позивача. Про свою рідну дитину вона не піклувалася, станом здоров`я дитини не цікавилася, жодного разу не навідалася з дитиною до педіатра, жодного разу не контактувала з класним керівником і адміністрацією ліцею з приводу шкільного життя сина, його успішності і потреб у навчанні, що свідчить про свідоме ухилення Відповідачки від виконання батьківських обов`язків, на що суд першої інстанції взагалі не звернув уваги. Позивач навчається у ДНЗ «РЕГІОНАЛЬНИЙ ЦПО ШВЕЙНОГО ВИРОБНИЦТВА ТА СФЕРИ ПОСЛУГ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ» з 01.09.2022 по теперішній час. При цьому мати виходила на зв`язок, коли ОСОБА_6 навчався на першому курсі, тобто у період часу з вересня 2022 року по травень 2023 року. Після цього Відповідачка не контактувала ані з керівником групи, ані з адміністрацією закладу, що свідчить про її байдужість до успіхів сина у навчанні, до його потреб і проблем. Натомість суд першої інстанції проігнорував ці відомості, не надавши їм належної уваги.
Зауважує, що чинним законодавством України передбачена кримінальна відповідальність за завідомо неправдиві показання свідків. Допитані в судовому засіданні свідки були повідомлені про їх права і обов`язки, про наслідки повідомлення суду завідомо неправдивих фактів, що свідчить про відсутність підстав ставити під сумнів показання свідків. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували свідчення свідків або свідчили про їх неправдивість. Відтак суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги показання свідків, допитаних у судовому засіданні.
Вказав, що суд в оскаржуваному рішенні безпідставно відхилив висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 29.11.2024 № 453, не вказавши при цьому, яким саме чином Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради були порушені чи недотримані вимоги Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою КМУ від 24.09.2008 № 866. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що Відповідачка проігнорувала виклик на співбесіду до Департаменту служб, не надала жодних письмових пояснень на розгляд комісії, що слугує додатковим доказом свідомого ухилення Відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (постанова Верховного Суду від 23.10.2024 у справі № 361/2014/22). Крім того необхідно звернути увагу, що особа, яка свідомо змінює країну проживання, не приймає участі у вихованні дітей та у виконанні батьківських обов`язків, може бути позбавлена батьківських прав щодо дитини (постанова Верховного Суду від 26.04.2022 у справі № 520/8264/19). Таким чином, суд першої інстанції не врахував та не надав належну оцінку доводам Позивача про те, що Відповідачка сама підтвердила той факт, що вона самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, не цікавиться життям сина, обрала життя в іншій країні, свідомо залишила Україну і свого сина в час повномасштабного вторгнення військ рф в Україну, саме в той час, коли її рідна дитина потребує найбільшої її допомоги та захисту. Більше того, мати навіть не повідомила свого сина про те, що вона має намір виїхати закордон на постійне місце проживання.
Зазначає, що у червні 2025 Апелянтові виповниться 18 років. З 18 років життя мати була присутня у житті сина фактично лише два роки (до досягнення дитиною 9-ти місячного віку і в період часу з жовтня 2021 року по листопад 2022 року). З середини 2017 року ОСОБА_2 час від часу спілкувалася з ОСОБА_1 , але на цьому її участь у житті сина закінчувалася. Мати не дбала про сина, не піклувалася про його здоров`я, не турбувалася про його матеріальні потреби, не допомагала синові ані фінансово, ані матеріально. Дитиною опікувався лише батько, який водив дитину в садочок і забирав її, ходив з дитиною в поліклініку для проведення щеплень, проведення медичних оглядів і призначення лікування; купляв дитині одяг, предмети домашнього вжитку, засоби індивідуального користування; опікувався шкільним життям і досягненнями сина у навчанні тощо. По факту батько замінив дитині матір, яка, у свою чергу, самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, покладених на неї Конституцією України і Сімейним кодексом України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, за відсутності учасників справи, які були належним чином повідомлені про судове засідання та чия явка відповідно до ст. 372 ЦПК України не була обов`язковою, суд апеляційної інстанції відповідно до ст. 367 ЦПК України вивчив матеріали справи та перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з положеннями ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду не повністю відповідає.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що доказів винної поведінки відповідачки та умисного ухилення її від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, суду не надано. Наявність заяви відповідача про відсутність заперечень про позбавлення батьківських прав, внаслідок погіршення її стану здоров`я та виїзду за межі України, не свідчить про її умисне ухилення від батьківських обов`язків. 
Щодо стягнення аліментів на утримання дитини, то суд першої інстанції вказав наступне.
Відповідач є інвалідом 2 групи, має ще одну дитину - ОСОБА_7 , 2009р.н. , який є інвалідом, позивач мешкає окремо від своєї матері, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на його утримання в розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи із дати звернення у суд із даним позовом, до досягнення дитини повноліття.
Суд апеляційної інстанції не повністю погоджується з таким висновком суду.
Рішення суду оскаржено у частині відмови у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, а тому у іншій частині воно не переглядається судом апеляційної інстанції.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
Колегія суддів погоджується з тим, що у справі відсутні достатні докази для позбавлення її батьківських прав, та вважає, що у даному випадку є можливість змінити поведінку батька у кращу сторону. 
Суд першої інстанції не звернув увагу на постанову КЦС ВС від 20 березня 2024 року у справі № 204/2097/22. У ній зроблено висновок, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька й матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII  (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Отже, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Такі висновки суду повністю узгоджуються з позицією, викладеною Верховним Судом в постанові від 13 березня 2019 року, прийнятій по справі №631/2406/15-ц.
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України», №10383/09, §100, від 16 липня 2015 року).
Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що батькаминеповнолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження.
Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі тазгідно рішення Київського районного суду м. Харкова від 10.11.2008 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірвано, після розірвання шлюбу ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_8 , проживають колишнє подружжя окремо.
Як вбачається з відповіді адміністрація КНП «Міська дитяча поліклініка №23» від 09.09.2024 № 690/0/567-24, за інформацією педіатра з народження до 9-ти місячного віку ОСОБА_1 виховувався в повній сім`ї, виховувався разом з батьком та матір`ю. Коли дитині виповнилося 9 місяців, мати залишила дитину з батьком і більше ніколи в сім`ї не з`являлась, станом здоров`я сина не цікавилась, участі у вихованні не приймала. Амбулаторні прийоми лікаря хлопчик відвідував у супроводі батька. 
Згідно відповіді адміністрації КЗ «Харківський ліцей № 37 ХМР» від 06.09.2024р. № 06/09/2024 №503 ОСОБА_1 навчався у ліцеї з вересня 2013р. по жовтень 2021р. Під час навчання у школі ОСОБА_1 проживав разом із батьком, ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 . Постійний зв`язок з класним керівником, ОСОБА_9 , підтримував батько ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , який цікавився навчальним процесом та успіхами сина, систематично відвідував батьківські збори, брав активну участь у житті класу і долучав до цього процесу ОСОБА_6 , допомагав батьківському комітету класу.
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мати ОСОБА_1 , з адміністрацією навчального закладу і класним керівником з приводу успішності сина у період його навчання не контактувала.
Як вбачається з відповіді адміністрація ДНЗ «Регіональний ЦПО швейного виробництва та сфери послуг Харківської області» № 408 від 06.09.2024 ОСОБА_1 з 31.08.2022р. навчається у закладі. Його батьки активної участі у його вихованні не приймають. Мати ОСОБА_2 виходила на зв`язок, коли ОСОБА_6 навчався на першому курсі, з керівниками групи (класним керівником та майстром виробничого навчання). Протягом 2023/2024 навчального року батьки на зв`язок не виходили з керівниками групи і не цікавились досягненнями свого сина. Постійного зв`язку з батьками немає у зв`язку з воєнними діями на території Харківської області.». 
За відповіддю КНП «Зміївський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 11.09.2024 № 480 з 11.03.2024р. із ОСОБА_1 укладена декларація. Зі слів лікаря ЗПСМ, з яким укладена декларація про надання первинної медичної допомоги, під час візитів до лікаря дитину супроводжувала бабуся дитини. 
У 2009 році батько ОСОБА_1 – ОСОБА_4 звертався у суд із позовом про позбавлення батьківських прав матері сина – ОСОБА_2 , проте рішенням Київського районного суду м.Харкова від у задоволені позову було відмовлено.
Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_10 – бабуся ОСОБА_1 по лінії батька. Згідно її показань вона разом із чоловіком та сином ОСОБА_6 проживала за адресою: АДРЕСА_1 . У 2006р. син одружився на ОСОБА_2 у червні 2007 року народився ОСОБА_6 . ОСОБА_2 у 2008 р. пішла від сина і вони офіційно розлучились. ОСОБА_11 залишився проживати із ними. У червні 2017 р. ОСОБА_2 стала телефонувати онуку, цікавитися його життям, до цього не приходила і не телефонувала. У 2021 р. ОСОБА_2 забрала ОСОБА_6 до себе. В листопаді 2022р. ОСОБА_6 повернувся до них, казав, що мати почала зловживати алкогольними напоями. У 2024р. вони дізналися, що ОСОБА_2 виїхала з країни.
Згідно показань свідка ОСОБА_12 вона є знайомою бабусі ОСОБА_6 – ОСОБА_10 з 2009р. Бувала у них в гостях десь раз на рік. Мати ОСОБА_6 не знає, вихованням сина займався батько.
Статтею 150 СК України  батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.
Частиною 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України).
Відповідно до статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
За встановлених судом обставин дійсно вбачається винна поведінка відповідачки в тому, що вона не виконує батьківських обов`язків. Разом з тим, колегія суддів вважає, що поведінка та особисті якості матері свідчать на користь остаточного висновку про те, що у даному випадку заради найкращих інтересів дитини слід зберегти між ними родинний зв`язок та надати матері шанс проявити себе в цій якості, оскільки для дитини важливо отримати гармонійне виховання з боку рідних як батька, так і матері, підтримуючи з ними сталий зв`язок.
Частиною 1 ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом та допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо.
Відповідно ч.5,6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Згідно висновку департаменту служб у справах дітей виконкому ХМР №453 від 29.11.2024р., позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до сина ОСОБА_1 , визнано доцільним.
Разом з тим, у вказаному висновку відсутні відомості, що мати невзмозі виправитися та змінити свою поведінку по відношенню до дитини накраще.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).
Отже, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Такі висновки суду повністю узгоджуються з позицією, викладеною Верховним Судом в постанові від 13 березня 2019 року, прийнятій по справі №631/2406/15-ц.
У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.
Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18,від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.
Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , і після ухвалення рішення суду йому 30 червня 2025 року йому вже виповнилося 18 років, тобто наразі він є повнолітнім (а.с.74).
Приписи СК України та інших законодавчих актів не містять заборони позбавлення батьківських прав стосовно сина/дочки після досягнення ними повноліття.
При досягненні повноліття особа втрачає правовий статус дитини в розумінні закону, проте сімейні відносини між батьком/матір`ю та сином/дочкою після досягнення дитиною повноліття не припиняються, між ними зберігається правовий зв`язок як батьків та дитини. Це відповідно означає й існування між ними взаємних особистих немайнових та майнових прав і обов`язків, які є чинними впродовж усього життя, а окремі з них - навіть після смерті одного з них. Тож навіть після досягнення дитиною повноліття батьки, які не позбавлені батьківських прав стосовно такої дитини, зберігають певні права та обов`язки відносно неї, які ґрунтуються на факті їх кровного кровному спорідненні. Із повноліттям дитини «з`являються» права батьків на утримання і піклування з боку повнолітніх сина/дочки та виникають відповідні кореспондуючі їм обов`язки. Батьки, не позбавлені батьківських прав, є спадкоємцями за законом своєї дитини.
Таке нормативне регулювання сімейних відносин між батьками та повнолітніми сином/дочкою є втіленням моральних засад суспільства, за яких батько та матір, які належно виконували свої обов`язки щодо власної дитини протягом тривалого часу (від народження і до досягнення дитиною повноліття, а в певних випадках навіть після досягнення повноліття), мають право на утримання від повнолітніх сина/дочки, а також на спадкування за законом. Відповідно, позбавлення матері чи батька батьківських прав стосовно їхньої дитини, за умови доведеності факту невиконання ними своїх батьківських обов`язків, унеможливлює існування, зокрема, права на утримання та спадкування, в майбутньому.
У разі подання позову про позбавлення батьківських прав щодо неповнолітньої дитини суд не може відмовити у такому позові з тієї підстави, що під час розгляду цивільної справи і вирішення спору по суті дитина досягла повноліття.
Незважаючи на досягнення дитиною повноліття, суд має встановити обґрунтованість чи необґрунтованість передбачених статтею 164 СК України підстав позову про позбавлення відповідача батьківських прав та ухвалити відповідне судове рішення.
Саме такий висновок міститься у постанові Верховного суду у справі № 185/9339/21від 29 січня 2024 року.
З огляду на відсутність даних про те, що збереження родинного зв`язку дитини з матір`ю є недоцільним, - колегія суддів вважає за потрібне відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України врахувати правовий висновок, який був висловлений у постанові КЦС ВС від 20 березня 2024 року у справі № 204/2097/22 про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, та що суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька й матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Посилання позивача на те, що він не бачиться із матір`ю не є підставою для позбавлення батька батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 червня 2021 року (справа №466/9380/17).
Особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанова Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року, справа № 320/5094/19).
Аргументи скарги про те, що відповідачка самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, відповідно до листів, які наявні у матеріалах справ, та яким суд не надав відповідної оцінки при розгляді справи, колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що як було встановлено судом та при цьому підтверджено самим позивачем, його батьком та бабусею - мати ОСОБА_6 з 2017 року телефонувала сину, цікавилася його життям, в подальшому запропонували ОСОБА_6 жити із нею, на що останній погодився, проживав із матір`ю, проте в подальшому самостійно пішов від матері, повернувся до батька, тому зазначені обставини свідчать про відсутність ухилення ОСОБА_2 від свої батьківських обов`язків по відношенню до сина; вказані обставини, що ОСОБА_2 почала зловживати алкоголем нічим, окрім слів неповнолітнього ОСОБА_6 , не підтверджена та належним чином не доведена. Відповідачка ОСОБА_2 під час воєнного стану в України, а саме у червні 2023р. з безпекових мотивів виїхала до Канади, що достовірно не свідчить про її ухилення від батьківських обов`язків по відношенню до сина, тому не є підставою для позбавлення матері батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 червня 2021 року (справа № 466/9380/17).
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
В даному випадку суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що достатні підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідачки батьківських прав, відсутні, однак не врахував, що з урахуванням обставин цієї справи в інтересах дитини є сенс спонукати відповідачку до виконання її батьківських обов`язків та попередити її про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Такий обов`язок на переконання колегії суддів у даному випадку є доцільний, не зважаючи на те, що дитина досягла повноліття, а мати вимушено тимчасово знаходиться закордоном, оскільки за обставин цієї справи це не перешкоджає їх зустрічі та спілкуванню (зокрема з використанням електронних засобів зв`язку), а позивач дотепер потребує участі матері у його вихованні та підтриманні його ментального здоров`я, здатності за участі матері відчувати себе щасливою, радісною і задоволеною родинним спілкуванням людиною.
З цих підстав відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України оскаржене рішення суду підлягає відповідній зміні.
Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шумейко Ярослава Віталійовича -задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2025 року у оскаржуваній частині – змінити.
Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, поклавши на Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.
В іншій частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 квітня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 04 серпня 2025 року.
       
Головуючий                                                                                                 В.Б. Яцина
 
Судді колегії                                                                                              Ю.М. Мальований
                                                                                               
                       О.Ю. Тичкова.