П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

08 липня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/19803/24	

Перша інстанція: суддя Свида Л.І.,
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Федусика А.Г.,

секретар - Афанасенко Ю.М.,
за участю: позивача – ОСОБА_1 ,
                  представника позивача – адвоката Казнєвського В.О.,
                  представника відповідача – Білоконь Н.О.,
                  перекладача - Нікішова О.О., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 січня 2025 року у справі № 420/19803/24 за адміністративним позовом   ОСОБА_1 до  Державної міграційної служби України  про визнання протиправним та скасування рішення, –

                                    ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним адміністративним позовом, у якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення від 21.02.2024 №13-24, яким відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що оскаржуване рішення є протиправним, оскільки у випадку повернення до країни походження вона може стати жертвою переслідувань з боку державних органів Таджикистану та несправедливого засудження через свої релігійні переконання, що підпадає під перелік підстав для надання статусу біженця або додаткового захисту згідно Закону України “Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту”.
Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині її особисто або членів сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками. Відповідач зазначає, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, належним чином вивчено наведені нею обставини, досліджено інформацію по країні походження, проте з огляду на імперативні приписи, сформульовані у статті 6 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, суб`єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких такий статус не надається.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 27 січня 2025 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1  до Державної міграційної служби України  про визнання протиправним та скасування рішення від 21.02.2024 №13-24, яким відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
-   суд першої інстанції  не взяв до уваги приналежність позивачки до певної соціальної групи, а саме тих хто сповідує іслам обов`язково обряду, із повним дотриманням всіх канонів Корану;
-  суд першої інстанції  посилається на доводи відповідача, без перевірки достовірності даних тверджень, оскільки в своїх поясненнях позивачка зазначила, що на території Республіки Таджикистан залишилось проживати певне коло родичів, які не мають конфліктів з  владою на релігійному підґрунті, оскільки останні не дотримуються усіх вимог їх релігії;
-   суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував загальні рекомендації УВКБ ООН щодо покращення якості аналізу справ у регіонах (доступ за посиланням: https://www.refworld.org.ru/pdfid/56bbl9fe4.pdf);
-  суд першої інстанції залишив поза увагою, що внаслідок відмови позивачці у наданні їй захисту, вона наражається на небезпеку примусового повернення до Таджикистану, де вона може зазнати переслідувань через її релігійні переконання, внаслідок чого існують обґрунтовані підстави вважати, що її життю, безпеці чи свободі існує загроза через побоювання нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання;
-   суд першої інстанції не робить жодного посилання на докази надані позивачем, а саме інформацію по країні проходження; 
-   суд першої інстанції не врахував правову позицію викладену у постанові Верховного Суду у справі  № 260/196/19 від 19.11.2020;
-     інші доводи апеляційної скарги відтворюють зміст позову.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 є громадянкою Таджикистану, за національністю - таджичка, за віросповіданням - іслам, сунітського толку, рідна мова - таджицька, за сімейним станом - незаміжня. Позивач має незакінчену середню освіту, на даний час навчається.
ОСОБА_1 09.2017 на підставі паспортного документу безперешкодно виїхала з Таджикистану літаком Худжанд (Таджикистан) - м. Бішкек (Киргистан) - Москва (РФ), де перебувала один місяць. На території Москви (РФ) вона не зазначала переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, релігійної належності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи, не зазнавала жодного фізичного насилля та мала доступ до засобів комунікацій та належних житлових умов. За наданням притулку або статусу біженця в інших країнах не зверталася.
До України позивачка потрапила 10.2017 легально потягом рейсом Москва (РФ) - Одеса (Україна) на підставі національного паспортного документу.
09.01.2023 ОСОБА_1 звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до територіального органу ДМС.
В якості причин потрапляння на територію України та звернення за міжнародним захистом позивачем повідомлено про бажання отримати документи, проживати, легалізацію.
В заяві про надання статусу біженця позивач зазначила, що не бажає повертатися на батьківщину через утиски через дотримання релігій, оскільки не можна ходити на навчання в платку, а релігія забороняє знімати платок.
Наказом №19 Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 26.01.2023 прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Таджикистану ОСОБА_1 .
За результатами розгляду особової справи громадянки Таджикистану ОСОБА_1 23.01.2024 Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області складений висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Висновок мотивований тим, що заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, а саме в неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, клопотання не відповідає умовам, передбаченим п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” через відсутність загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.
Рішенням Державної міграційної служби України №13-24 від 21.02.2024 ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”.
ОСОБА_1 17.06.2024 отримала повідомлення №23 від 28.02.2024 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не погодилася із прийнятим рішенням та оскаржила його до суду.
Не погодившись з прийнятим рішення про відмову, позивач звернувся до суду  з цим позовом.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину звернення позивача з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки під час перебування в країні громадянської належності та перебуваючи поза її межами вона не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, а саме у неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Також, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по регіону походження можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні згідно з визначенням п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.
За таких обставин, суд першої інстанції виснував, що під час розгляду справи позивачем не доведено факту вчинення з боку відповідача порушення його прав, свобод та інтересів.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні регулюється Законом України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”.
Згідно із пунктом 4 частини 1 статті  6 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року   та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до частини  5 статті  10 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Практичні рекомендації “Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку”, видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності,  громадянства, належності до певної  соціальної  групи  або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.
Отже, особа, яка звертається щодо отримання міжнародного захисту має обґрунтовано довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.  
Як встановлено під час розгляду справи та підтверджено матеріалами справи, що під час звернення за захистом позивачка не змогла належним чином обґрунтувати заяву в контексті наявності в неї ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст. 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, оскільки її твердження носли загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні.
Позивач не змогла повідомити обставини, які б вказували, що причини її виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, позивач не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для її життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.
За матеріалами особової справи позивачки вбачається, що в ході проведеного анкетування та протоколів співбесід встановлено, що вона не була об`єктом переслідування та не зазнавала серйозної шкоди за ознаками громадянства (раси), національності або етнічної належності, про що самостійно повідомила під час опитування (арк. 5 протоколу співбесіди від 26.01.2023).
Під час розгляду заяви відповідачем встановлено, що позивач не має належності до окремої соціальної групи, політичні переконання також відсутні. Ані заявниця, ані її близькі родичі ніколи не належали до представників жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій як на території Таджикистану, так і поза межами країни громадянської належності. Зазначене підтверджується позивачем під час опитування (арк. 5 анкетування від 13.01.2023).
За матеріалами справи відсутні елементи, що вказують на загрозу життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Зазначене підтверджено заявницею під час опитування (арк. 4 співбесіди від 26.01.2023).
Під час проживання в Таджикистані позивачка та всі родичі жіночої статі носили хіджаб, частина родичів (рідні сестри, їхні чоловіки та діти, двоюрідні родичі батьків) проживають на Батьківщині, дотримуються релігійних норм, не змінюють адреси проживання, користуються загальними нормами прав і поведінки та не зазнають переслідування, побоювань чи дискримінації. Зазначене підтверджено також за результатами опитування батьків позивача по їх особовим справам.
В матеріалах особової справи не виявлено фактів або обставин, які надають підстави вважати, що після повернення до країни громадянської належності заявниця та її батьки можуть зазнати серйозної шкоди.
Колегія суддів також зазначає, що до прибуття в Україну позивачка деякий час перебувала на території РФ та її батьки не зверталися там за міжнародним захистом.
Крім того, у відповідності до абзаца 6 частини 1 статті 6 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”  не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.
Згідно пункту 22 частини 1 статті 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”   третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.
До того ж, слід наголосити, що у 2017 році ОСОБА_1 безперешкодно отримала паспорт Республіки Таджикистан, строк дії якого був до 30.05.2022 , що свідчить про те, що вона  вільно користується захистом країни своєї громадянської приналежності, а також те, що держава, громадянином якої є позивачка, забезпечує її права як громадянки, вона користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно приймає захист від країни своєї громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем або ж особою, яка потребує додаткового захисту.
В аспекті наведеного колегія суддів також враховує, що пунктами 99-100 глави ІІ Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати, як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
Підсумовуючи наведене можна дійти висновку, що обставина безперешкодного отримання позивачкою паспортного документа свідчить  про відсутність утисків з боку представників державних органів країни громадської належності відносно неї.
Вагомим є і той факт, що ОСОБА_1 прибула до України у 2017 році, проте із заявою про  визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернулася лише у 2023 році. 
Не зважаючи на те, що під час прибуття до України вона була неповнолітньою доказів звернення батьків із заявою про  визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в її інтересах також не надано.
Верховним Судом в постанові від 16 лютого 2018 року по справі № 825/608/17 (№ К/9901/5193/17) зазначено, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду в постанові від 07 вересня 2020 року по справі № 420/6110/18.
Колегія суддів констатує, що з обсягу встановлених судом першої інстанції обставин випливає, що  позивач порушив вимоги частини  5 статті  5 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, а саме “особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, - повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України”.
Водночас, згідно інформації по країні походження населення Республіки Таджикистан в переважній відсотковій кількості сповідує іслам, в країні відкриті мечеті та функціонує державний ісламський університет для бажаючих здобути релігійну освіту.
Як підтверджується обставинами, з`ясованими судом першої інстанції, під час прийняття оскаржуваного рішення від 21.02.2024 № 13-24 відповідачем досліджено актуальну інформацію по країні походження позивача. Тобто, при прийнятті рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем досліджено рівень небезпеки, який існував станом на час прийняття рішення стосовно позивача та проаналізовано належним чином інформацію, повідомлену позивачем.
Водночас, в постанові від 07 вересня 2020 року по справі № 420/6110/18 Верховний Суд зазначив, що інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.   
Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 04.03.2019 по справі № 815/1190/17, від 15.10.2019  по справі № 420/5266/18.
Оцінюючи наведені сторонами аргументи, апеляційний суд констатує, що обставини, вказані позивачкою, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та оформлення документів для подальшого вирішення питання про надання такого статусу. 
Доречно зауважити, що за результатами розгляду відомостей, наведених в заяві позивачки, та співбесід із посадовими особами, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивачки та реальної небезпеки для останньої стати в Республіці Таджикистан жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених підпунктами 1 чи 13 частини 1 статті  1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”.
На підставі викладеного суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що рішення Державної міграційної служби України від 21.02.2024 №13-24, відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи. 
Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Доводи апеляційної скарги.

Колегія суддів вказує, що апеляційна скарга не містить суттєво інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені у позовній заяві, з урахуванням яких, суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи.
Апеляційний суд відхиляє посилання представника апелянта на те, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував загальні рекомендації УВКБ ООН щодо покращення якості аналізу справ у регіонах (доступ за посиланням: https://www.refworld.org.ru/pdfid/56bbl9fe4.pdf), з огляду на таке.
В матеріалах особової справи не виявлені елементи, що вказують на об`єктивні елементи побоювання чи переслідування за ознаками раси, громадянства, національності або політичних переконань, позивач також не відносить себе до відокремленої соціальної групи (арк. 5 протоколу співбесіди від 26.01.2023,а.с.139).
Отже, посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не дослідив у повній мірі ситуацію, що склалася в країні походження, колегія суддів вважає безпідставними.
Водночас слід зазначити про відсутність фактів, які б підтверджували про можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього конфлікту.
Принагідно слід наголосити, що позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно.
Так, згідно правової позиції ЄСПЛ, викладеної у п. 66 рішення CASE OF NUNEZ v. NORWAY (заява № 55597/09), звертаючись до питання про дотримання вимог Конвенції, Суд наголошує, що держава має право згідно усталеної практики міжнародного права та як суб`єкт договірних зобов`язань контролювати в`їзд іноземців на свою територію та їх перебування на своїй території (див. між іншим, Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom, рішення від 28 травня 1985, Series A no. 94, p. 34, § 67, Boujlifa v. France, рішення від 21 October 1997, Reports of Judgments and Decisions 1997 VI, p. 2264, § 42). Конвенція не гарантує право іноземця в`їздити або проживати на території конкретної країни.
Щодо доводів апелянта про необхідність врахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові № 260/196/19 від 19.11.2020, колегія суддів зазначає, що такі не можуть бути враховані, оскільки вказана постанова винесена за інших фактичних обставин справи, у якій на відміну від цієї справи, позивач  є громадянином Таджикистану та зазначив про свою участь у політичних партіях/релігійних організаціях, які переслідувались на території країни походження.
Натомість релевантними до цієї справи є висновки Верховного Суду викладені у постанові від 10 червня 2020 року по справі № 420/3127/19 у якій зазначено, що  відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення враховано факт відсутності у позивача будь-яких документальних підтверджень повідомленої інформації про можливе переслідування в країні своєї громадянської належності. При перевірці об`єктивної та суб`єктивної сторони обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань, відповідачем не було встановлено наявність фактичних доказів того, що ці побоювання позивача є реальними. Таким чином, ДМС України обґрунтовано зроблено висновок про те, що позивач не бажає повертатись до країни своєї громадської належності з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Отже, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 січня 2025 року у справі № 420/19803/24 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.
          Дата складення та підписання повного тексту судового рішення – 09 липня 2025 року.

Суддя-доповідач 		О.І. Шляхтицький	
Судді	  	А.Г. Федусик    Г.В. Семенюк