ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

20 серпня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 280/11737/24	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача: Шальєвої В.А.,
суддів:                    Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,     
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 травня 2025 року (суддя Сацький Р.В., повне судове рішення складено 19 травня 2025 року) в справі № 280/11737/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання протиправними дій, скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі - ГУ ДПС) про:
визнання протиправними дій по нарахуванню заборгованості з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на загальну суму 37 788,74 грн;
визнання протиправною та скасування вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 09 листопада 2020 року № Ф-11313-13 у на суму 35 588,74 грн;
зобов`язання здійснити коригування відомостей в інтегрованій картці шляхом виключення відомостей про наявність заборгованості з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та інших пов`язаних з цим нарахувань (пеня, штраф) за їх наявності.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 19 травня 2025 року позов задоволено.
Визнано протиправними дії Головного управління ДПС у Запорізькій області по нарахуванню ОСОБА_1 заборгованості з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на загальну суму 37 788,74 грн (тридцять сім тисяч сімсот вісімдесят вісім гривень 74 копійки).
Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Запорізькій області про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.2020 № Ф-11313-13 у на суму 35 588,74 грн (тридцять п`ять тисяч п`ятсот вісімдесят вісім гривень 74 копійки).
Зобов`язано Головне управління ДПС у Запорізькій області здійснити коригування відомостей в інтегрованій картці ОСОБА_1 шляхом виключення відомостей про наявність заборгованості з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та інших пов`язаних з цим нарахувань (пеня, штраф) за їх наявності.
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апелянт звертає увагу, що фізичні особи-підприємці, зареєстровані до 01.07.2004, стосовно яких не проводилася державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця (в тому числі до створення Єдиного державного реєстру), не втратили статусу фізичної особи-підприємця. Крім того, згідно з доданим позивачем до позовної заяви витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань датою державної реєстрації фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 є 28.03.1997, а датою державної реєстрації припинення підприємницької діяльності - 12.11.2024, що фактично свідчить про обов`язок сплати єдиного соціального внеску за увесь період, на який нарахована недоїмка з моменту реєстрації фізичною особою-підприємцем по момент її припинення, що не враховано судом першої інстанції.
Також вважає, що робота за трудовим договором на підприємстві не виключає можливості здійснення ним підприємницької діяльності, лише з 01.01.2021 р. фізичні особи-підприємці, які мають основне місце роботи, звільняються від сплати за себе єдиного внеску у місяці звітного періоду, за які роботодавцем було сплачено страховий внесок за таких осіб. 
Сума нарахованого позивачу єдиного внеску за період з 2017 по 2020 роки склала 37788,74 грн, протягом періоду з 01.01.2024 по 31.12.2024 в межах виконавчого провадження з позивача стягнуто єдиний внесок у сумі 35588,74 грн, тобто станом на 13.01.2025 в інтегрованій картці платника податків обліковується заборгованість по єдиному внеску у сумі 2200,00 грн, яка підлягає сплаті у повному обсязі. 
Звертає увагу, що вимога ГУ ДПС у Запорізькій області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-113313-13 від 09.11.2020 відправлена рекомендованим листом з повідомленням про вручення на податкову адресу, яка була вказана позивам при взятті на облік у податковому органі, повернута 12.12.2020 за зворотною адресою з відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання», у зв`язку з чим вважається належним чином надісланою (врученою) та набрала чинності.
Вважає, що позивачем порушено строк оскарження вимоги, зокрема, позов подано із порушенням шестимісячного строку звернення до суду. 
Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 28.03.1997 позивач зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа-підприємець. 
Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (станом на 17.12.2024) до реєстру 11.11.2024  внесено запис № 2011270170000019935 про внесення даних про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця (надалі – ФОП) ОСОБА_1 з датою державної реєстрації ФОП 28.03.1997.
12.11.2024 до реєстру внесено запис № 2011270060001019935 про припинення підприємницької діяльності ФОП за власним рішенням.
З 23.05.2016 позивач працював як найманий працівник на ПАТ “Запорізький завод феросплавів” (код ЄДРПОУ 00186542) начальником дільниці в плавильному цеху № 3, що підтверджується записом № 24 у трудовій книжці позивача НОМЕР_1 від 25.08.1986 та довідкою АТ “Запорізький завод феросплавів” від 29.10.2024 за вих. № 378.
За період з травня 2016 року по вересень 2024 року (включно) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за позивача сплачено роботодавцем, що підтверджується довідкою Пенсійного фонду України з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5 станом на 19.11.2024.
Згідно з даних ІКС “Податковий блок” ФОП ОСОБА_1 з 17.05.1997 по 12.11.2024 перебував на обліку в Головному управлінні ДПС у Запорізькій області Вознесенівська державна податкова інспекція (Хортицький р-н м. Запоріжжя) як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування, стан платника 11 - припинено, але не знято з обліку (кор не пусті).
Станом на 31.10.2020 згідно з інтегрованою картки платника ІКС “Податковий блок” у позивача по коду класифікації доходів бюджету 71040000 обліковувався борг в сумі 35588,74 грн - заборгованість з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (ЄСВ), яка складається з наступного:
за 2017 - 8 448,0 грн, автоматичні нарахування на центральному рівні по терміну 09.02.2018 (мінімальна заробітна плата 3200,00 х 22% х 12 міс.);
за 2018 - 9828,72 грн, автоматичні нарахування на центральному рівні відповідно по термінам 19.04.2018, 19.07.2018, 19.10.2018, 21.01.2019 в сумі 2457,18 грн за кожний квартал (мінімальна заробітна плата з січня 2018 року 3723,00 х 22 відсотки = 819,06 грн/міс.);
за 2019 - 11016,72 грн, автоматичні нарахування на центральному рівні відповідно по термінам 19.04.2019, 19.07.2019, 21.10.2019, 20.01.2020 в сумі 2754,18 грн за кожний квартал (мінімальна заробітна плата з січня 2019 року 4173,00 х 22 відсотки = 918,06 грн/міс.);
за 2020 автоматичні нарахування на центральному рівні у сумі 6295,30 грн, у тому числі по терміну:
- 21.04.2020 у сумі 2078,12 грн (січень, лютий мінімальна заробітна плата з січня 2020 4723 х 22 відсотки =1039,06 грн/міс. х 2),
- 20.07.2020 у сумі 1039,06 грн (червень місяць),
- 19.10.2020 у сумі 3178,12 грн (липень, серпень =1039,06 х 2-2078,12 грн, з вересня мінімальна заробітна плата 5000,00 х 22 відсотки = 1100,0 грн).
Також 19.01.2021 проведені нарахування в автоматичному режимі у сумі 2200,00 грн (жовтень, листопад 2020 1100,00 x 2 = 2200,00 грн).
Головним управлінням ДПС у Запорізькій області сформована та направлена за адресою реєстрації позивача вимога про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.2020 № Ф-11313-13 за період з 01.01.2017 по 31.10.2020 на суму 35 588,74 грн недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Вимога повернута з відміткою відділення поштового зв`язку “за закінченням терміну зберігання”.
Після повернення відповідачем сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.2020 № Ф-11313-13 з індексом “У” на суму 35 588,74 грн недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яка направлена до Хортицького відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) для примусового виконання.
29.10.2024 в межах виконавчого провадження стягнуто з позивача та зараховано одним платежем 35 588,74 грн суми недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Відповідно до відомостей в інтегрованій картці позивача після стягнення заборгованості на підставі вимоги про сплату боргу (недоїмки) за позивачем продовжує обліковуватись борг з єдиного внеску 2200,00 грн, що нарахований 19.01.2021.
Листом Головного управління ДПС у Запорізькій області  від 27.11.2024 за вих. № 51170/6/08-01-13-05 на адвокатський запит представника позивача адвоката Писаренка С.Ю. надані роз`яснення щодо наявності заборгованості позивача та підстав її виникнення. 
Суд першої інстанції дійшов висновку, що у періоді, за який нарахована недоїмка з єдиного внеску, первинно видане свідоцтво позивача про державну реєстрацію ФОП було недійсне у зв`язку з дією норм Закону України “Про внесення змін до Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців” № 2390-VI, який набув чинності 01.07.2004, а також були відсутні записи про державну реєстрацію ФОП в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців та громадських формувань, відтак за відсутності доказів отримання доходів позивачем від ведення підприємницької діяльності у період часу з 01.01.2017 по 19.01.2021, підстави для нарахування та сплати єдиного внеску були відсутні.
Також, на думку суду першої інстанції, у відповідача були відсутні підстави для нарахування єдиного внеску у зв`язку зі сплатою єдиного внеску за позивача його роботодавцем ПАТ “Запорізький завод феросплавів” (код ЄДРПОУ 00186542), так як позивач у період нарахування заборгованості з 01.01.2017 по 19.01.2021 був найманим працівником, тобто застрахованою особою.
Тому суд першої інстанції вважав, що дії відповідача по нарахуванню заборгованості на загальну суму 37 788,34 грн (за період з 01.01.2017 по 19.01.2021) є неправомірними, а відповідна вимога про сплату боргу (недоїмки), винесена ГУ ДПС у Запорізькій області 09.11.2020 № Ф-11313-13 у на суму 35 588,74 грн (за період з 01.01.2017 по 31.10.2020) є незаконною та підлягає скасуванню.
Оскільки вимога про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.2020 № Ф-11313-13 у є протиправною та такою, що підлягає скасуванню, суд першої інстанції дійшов висновку, що зобов`язання відповідача здійснити коригування даних в інтегрованій картці позивача, виключивши з неї суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, є належним способом захисту порушеного права позивача.
Суд визнає приведені висновки обґрунтованими, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 28 березня 1997 року.   
До Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань 12 листопада 2024 року внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою – підприємцем ОСОБА_1 
ГУ ДФС у Запорізькій області 09 листопада 2020 року винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-11313-13 у розмірі 35 588,74 грн за період з 01 січня 2017 року по 31 жовтня 2020 року.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI), відповідно до пункту 6 частини першої  статті 1 якого недоїмкою є сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена територіальними органами Пенсійного фонду України у випадках, передбачених цим Законом.
Платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, що обрали спрощену систему оподаткування (пункт 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI).
Базою нарахування єдиного внеску для зазначених платників є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються положеннями Закону про оплату праці, та сума винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами (абзац перший пункту 1 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI).
Також платниками єдиного внеску, як зазначено у пункті 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI, є фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
За позицією позивача він заперечує наявність у нього статусу платника єдиного внеску у розумінні пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI з тих підстав, що статус фізичної особи-підприємця він отримав у 1997 році, тобто до 01 липня 2004 року, та не вчинялись дії з метою включення відомостей відносно нього до Єдиного державного реєстру відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань». 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується  для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Верховним Судом в постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 440/2149/19 висловлена правова позиція, яка полягає у тому, що  особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Таким чином, зважаючи на те, що позивач в періоді, за який сформовано оскаржену вимогу, був найманим працівником, тобто застрахованою особою, а платником єдиного внеску (роботодавцем) за нього сплачувався єдиний внесок щомісячно, суд погоджує висновок суду першої інстанції про протиправність оскарженої вимоги.
Доводи апелянта стосовно того, що фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування і є одночасно є найманими працівниками, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання обов`язкової звітності за себе як фізичну особу-підприємця, а факт перебування позивача в трудових відносинах не звільняє позивача від обв`язку сплати єдиного внеску, спростовані приведеною вище правовою позицією Верховного Суду, яка відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України має враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права.
За положеннями частини другої статті 50 Цивільного кодексу України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.
Частиною першою статті 128 Господарського кодексу України передбачено, що громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.
Із 01 липня 2004 року набрав чинності Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15 липня 2003 року № 755-IV (далі – Закон № 755-IV), яким передбачено створення та формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
Відповідно до частини першої статті 42 Закону № 755-IV у первинній редакції для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем (далі заявник), повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця; копію довідки про включення заявника до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків та інших обов`язкових платежів; документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця.
Згідно з пунктом 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону №755-IV у первинній редакції державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. При цьому реєстраційний збір за заміну свідоцтва про державну реєстрацію не стягується.
Тобто з дати набрання чинності Законом №755-IV процедура державної реєстрації передбачала встановлення волевиявлення особи щодо одержання правового статусу фізичної особи-підприємця через здійснення повного (при первинному набутті) чи мінімального (при підтвердженні набутого статусу суб`єкта підприємницької діяльності до 01 липня 2004 року) комплексу дій шляхом подання державному реєстратору реєстраційної картки та отримання свідоцтва про державну реєстрацію.
Пунктами 2-4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців» щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання» від 01 липня 2010 року №2390-VI (далі - Закон №2390-VI) передбачено, що процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Усі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.
Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.
Водночас пунктом 8 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI визначено, що після закінчення передбаченого для включення відомостей до Єдиного державного реєстру строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до Єдиного державного реєстру.
За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, включаються до Єдиного державного реєстру з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними.
За приписами пункту 9 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI порядок утворення, а також завдання та повноваження тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій встановлюються спеціально уповноваженим органом з питань державної реєстрації.
Порядок утворення, завдання та повноваження тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі визначався Положенням про тимчасові міжвідомчі спеціальні комісії з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року №575/5 (далі - Положення №575/5).
Відповідно до пунктів 1.2, 3.1 Положення №575/5 комісії створюються в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі з метою проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, відомості про яких на дату завершення процесу включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не включені до Єдиного державного реєстру (далі невключені суб`єкти).
Завданням комісії є проведення інвентаризації невключених суб`єктів.
При цьому пунктом 5 наказу Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року №575/5 зобов`язано державних реєстраторів юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців забезпечити включення до Єдиного державного реєстру відомостей про невключених суб`єктів на підставі аналітичної інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.
Таким чином, відомості про фізичних осіб-підприємців, які самостійно не звернулися із відповідною заявою у строк, установлений пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI, підлягали включенню Єдиного державного реєстру на підставі інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій. Державні реєстратори, вносячи відомості про цих фізичних осіб-підприємців до Єдиного державного реєстру, були зобов`язані зробити відмітку про недійсність їхнього свідоцтва про державну реєстрацію.
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців до Єдиного державного реєстру» від 25 березня 2014 року №1155-VII викладено у новій редакції пункт 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону №755-IV, відповідно до якої усі діючі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, відомості про яких не включені до Єдиного державного реєстру, зобов`язані подати державному реєстратору відповідно до вимог статті 19 цього Закону реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру. Державний реєстратор після отримання від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки зобов`язаний включити відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців і видати їм виписку з Єдиного державного реєстру. Окрім того, виключено пункти 2 4 і 7 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2390-VI.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 липня 2020 року у справі №260/81/19 висловила правову позицію, відповідно до якої статус фізичної особи-підприємця є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд. 
При цьому Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зміни у процедурі адміністрування системи державної реєстрації фізичних осіб-підприємців, запроваджені законами №2390-VI та №1155-VII, не спростовують наведених висновків щодо природи визначення статусу фізичної особи-підприємця, а лише визначають регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 01 липня 2004 року, що підтверджується виконання ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу фізичної особи підприємця, шляхом неподання реєстраційної картки, що за змістом нормативних приписів мало наслідком відмову в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка та внесення відмітки до Єдиного державного реєстру про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними. 
Таким чином, виключалася можливість законного здійснення підприємницької діяльності та, як наслідок, отримання доходу від такої діяльності.
Таким чином, оскільки свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 вважається недійсним, з 2017 року, з якого відповідач обліковує недоїмку позивача з єдиного соціального внеску, позивач не мала офіційного підтвердження статусу фізичної особи-підприємця внаслідок не проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом №755-IV, що виключало будь-яку можливість законного здійснення підприємницької діяльності та одержання доходів від такої діяльності, є правильним висновок суду першої інстанції, що ці обставини виключають і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.
Також судом встановлено, що позивач у період з 01 січня 2017 року по 19 січня 2021 року був найманим працівником, перебував у трудових відносинах з ПАТ «Запорізькій завод феросплавів» (ЄДРПОУ 00186542).
За період з травня 2016 року по вересень 2024 року (включно) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за позивача сплачено роботодавцем, що підтверджується довідкою Пенсійного фонду України з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5 станом на 19.11.2024.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Верховним Судом в постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 440/2149/19 висловлена правова позиція, яка полягає у тому, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Факт, що позивач в періоді, за який сформовано оскаржену вимогу, був найманим працівником, тобто застрахованою особою, а платником єдиного внеску (роботодавцем) за нього сплачувався єдиний внесок щомісячно, додатково свідчить про протиправність оскарженої вимоги.
Доводи апелянта стосовно того,  що фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування і є одночасно є найманими працівниками, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання обов`язкової звітності за себе як фізичну особу-підприємця, а факт перебування позивача в трудових відносинах не звільняє позивача від обв`язку сплати єдиного внеску, спростовані приведеною вище правовою позицією Верховного Суду, яка відповідно до частини п`ятої  статті 242 КАС України має враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права.
Доводи апелянта зводяться по правомірності  спірної вимоги внаслідок правомірності нарахування ЄСВ в ІКП позивача, проте такі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, які слугували підставою для задоволення позову.
Судом не надається оцінка таким доводам позивача, адже висновок суду першої про протиправність вимоги ґрунтується на інших підставах, а у спростування висновків суду першої інстанції апелянтом не приведено жодних аргументів.    
Стосовно доводів відповідача про пропуск позивачем строку оскарження вимоги, зокрема, подання позову із порушенням шестимісячного строку звернення до суду суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів отримання позивачем оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки), відповідачем не спростовано доводи позивача про те, позивач дізнався про наявність та підстави виникнення заборгованості з єдиного внеску з початку примусового стягнення боргу підрозділами державної виконавчої служби 29 жовтня 2024 року, тому відсутні підстави вважати, що позивачем пропущено строку звернення до суду.
Апелянтом не приведено будь-яких доводів у спростування обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права позивача (зобов`язання Головне управління ДПС у Запорізькій області здійснити коригування відомостей в інтегрованій картці позивача шляхом виключення відомостей про наявність заборгованості з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та інших пов`язаних з цим нарахувань (пеня, штраф) за їх наявності), тому враховуючи приписи частини першої статті 308 КАС України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судом не надається оцінка цієї частині судового рішення.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини шостої статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 травня 2025 року в справі №280/11737/24 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 травня 2025 року в справі №280/11737/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання протиправними дій, скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати ухвалення 20 серпня 2025 року та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених цим пунктом.
Повне судове рішення складено 20 серпня 2025 року.
   
    Суддя-доповідач                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко