П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

15 липня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/11593/21	

Перша інстанція: суддя Корой С.М.,
повний текст судового рішення
складено 20.12.2021, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого           судді                    -            Джабурія О.В.
суддів                                          -            Вербицької Н.В.
-            Кравченка К.В.
при секретарі                               -            Філімович І.М.
за участю: 
                    апелянта – ОСОБА_1 
                    представника відповідача та третьої особи – Пустового В.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Тринадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) Офісу Генерального прокурора, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Офісу Генерального прокурора, про визнання протиправними дій, скасування рішення та наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА
НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

06.07.2021 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Тринадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) Офісу Генерального прокурора, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення №8 від 09 березня 2021 року «Про неуспішне проходження прокурором», ухвалене Тринадцятою кадровою комісією обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих)»;
- визнати протиправним та скасувати наказ керівника Одеської обласної прокуратури №749к вiд 18 березня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області та органів прокуратури;
- поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора, що є рівнозначною посаді прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області, а саме на посаді прокурора окружної прокуратури та органах прокуратури з 16 квітня 2021 року;
- стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу до дня поновлення на посадi.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12.07.2021 року судом залишено без руху позовну заяву ОСОБА_1 .
09.08.2021 року (вх.№43328/21) від позивача надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Тринадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) Офісу Генерального прокурора, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними дій Тринадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих)» та скасування рішення №8 від 09 березня 2021 року «Про неуспішне проходження прокурором», ухваленого Тринадцятою кадровою комісією обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), визнання протиправними дій Одеської обласної прокуратури та скасування наказу №749к вiд 18 березня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області та органів прокуратури, поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора, що є рівнозначною посаді прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області, а саме на посаді прокурора окружної прокуратури та органах прокуратури з 16 квітня 2021 року, стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 квітня 2021 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що в якості підстав для видання оскаржуваного наказу №749к вiд 18 березня 2021 року у ньому зазначено пункт 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та рішення Тринадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) №8 вiд 09 березня 2021 року. Проте, як стверджує позивач, юридична особа - Одеська обласна прокуратура (код ЄДРПОУ 03528552, стара назва прокуратура Одеської області ) не ліквідовувалась та не реорганізовувалась. Факт скорочення кількості прокурорів також відсутній. 11 вересня 2020 року відбулося лише перейменування юридичної особи прокуратура Одеської області на Одеська обласна прокуратура, а не її ліквідація чи реорганізація.
Крім того, як стверджує позивач, у наказі керівника Одеської обласної прокуратури №749к вiд 18 березня 2021 року не вказано чітку підставу звільнення 1) ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду або 2) скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, що в свою чергу породжує для позивача негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав такого звільнення.
Враховуючи викладене, позивач вважає, що оскаржуваний наказ №749к від 18 березня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади та органів прокуратури не відповідає вимогам Закону України «Про прокуратуру», ставить позивача у стан правової невизначеності, його зміст не дозволяє встановити дійсні підстави звільнення та спрогнозувати подальші свої дії, а тому він є протиправним, незаконним та таким, що підлягає скасуванню.
Також, у позові вказано, що при прийнятті рішення №8 від 09 березня 2021 року «Про неуспішне проходження прокурором», ухвалене Тринадцятою кадровою комісією обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих)» порушено принцип рівності осіб під час проходження атестації.
Позивач вказує, що вже після подання заяви, до наказу Генерального прокурора №221 вiд 03 жовтня 2020 року внесено змiни наказами Генерального прокурора №336 від 17 грудня 2019року, №65 від 04 лютого 2020 року та від 19 лютого 2020 року. У такий спосіб, позивач прокурор Чорноморської місцевої прокуратури ОСОБА_1 , був обізнаний та надав письмову згоду на один порядок та умови проходження атестації, а фактично порядок та умови проходження атестації суттєво відрізнялися від порядку та умов проходження атестації прокурорів та слідчих Генеральної прокуратури (Офісу Гeнepaльнoгo прокурора).
Як зазначено у позові, на офіційному сайті Офісу Генерального прокурора у розділі Атестація прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) зазначається, що процес атестації однаковий для всiх прокурорів та є ідентичним до процедури атестації прокурорів Генеральної прокуратури та регіональних прокуратур . Інформація доступна за посиланням https://www.gp.gov.ua/ua/st_at_mis. Проте, вищевказане не відповідає дійсності. Кількість питань для прокурорів місцевих прокуратур була збільшена відносно прокурорів та слідчих Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) на 766 питань, або 12% (кількість питань на першому етапі тесту, метою якого виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, для прокурорів Генеральної прокуратури України складала 6044 одиниць, а для прокурорів місцевих прокуратур - 6810 одиниць). Таким чином, до групи осіб прокурори місцевих прокуратур , у тому числі і прокурора Чорноморської місцевої прокуратури ОСОБА_1 , суб`єктом владних повноважень Офісом Генерального прокурора, була застосована така форма дискримінації, як пряма дискримінація , яка полягала у проведенні першого етапу атестації у менш прихильний спосіб порівняно з прокурорами та слідчими Генеральної прокуратури України, та прокурорами регіональних прокуратур. За результатами проходження тестування на загальнi здiбностi та навички з використання комп`ютерної техніки, під час якого набрано 80 балів з 93 трьох мiнiмально необхідних, позивач 23 лютого 2021 року та 04 березня 2021 року подав голові кадрової комісії заяви, в яких зазначив про те, що під час проходження другого етапу атестації, у зв`язку із поганим самопочуттям, після перенесеного напередодні SARS CoV-2 (COVID-19) не мiг належним чином сконцентруватись. Також у заяві зазначив про неналежну якість роботи комп`ютерної техніки, що полягало у гальмуванні програми при наданні відповіді та переходу від одного питання до наступного (5-8 секунд). У заяві позивач просив надати можливість повторно пройти тестування.
Разом з тим, як стверджує позивач, незважаючи на подання позивачем заяви на iм`я голови кадрової комісії, в якій позивачем було висловлено сумніви щодо результатів тестування, 09 березня 2021 року кадровою комісією прийнято рішення про неуспішне проходження позивачем атестації.
Позивач зазначає, що іншим особам, які подавали заяви про повторне проходження тестування на загальні здібності та навички з використання комп`ютерної техніки у разі неуспішного складання іспиту, - було повідомлено про результати розгляду їх заяв та надано можливість для повторного проходження тестування на загальні здібності та навички з використання комп`ютерної техніки. Вказане свідчить про вибірковість та дискримінаційне відношення до позивача у даному конкретному випадку. Враховуючи те, що рішення кадрової комісії є, згідно з Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів iз реформи органів прокуратури від 19 вересня 2019 року є безальтернативною підставою для прийняття Генеральним прокурором наказу про звільнення позивача з посади, останнє має ознаки рішення суб`єкта владних повноважень.
У зв`язку із вищевикладеним, позивач вважає, що рішення Тринадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) №8 від 09 березня 2021 року є протиправним, необґрунтованим, невмотивованим, таким, що прийнято без дотримання принципів неупередженості, добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, пропорційності, а тому підлягає скасуванню.
06.09.2021 року від представника Одеської обласної прокуратури до суду надійшов відзив на позовну заяву разом із додатками (т.1 а.с.64-79).
У відзиві вказано, що Одеська обласна прокуратура не визнає заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 з огляду на їх необґрунтованість, передчасність викладених у позові доводів про порушення обласною прокуратурою його трудових прав із таких підстав.
З покликанням на фактичні обставини справи, відповідач вказує, що при виданні наказу щодо звільнення ОСОБА_1 . Одеська обласна прокуратура діяла в межах повноважень та у спосіб, визначений Законом України «Про прокуратуру» та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів з реформи органів прокуратури від 19.09.2019 року №113-IX (далі Закон №113-IX) на підставі відповідних норм матеріального права, які є чинними та неконституційними не визнавались. Згідно рішення Тринадцятої кадрової комісії вiд 18.03.2021 року №8 позивач за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з на загальнi здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки набрав 80 балів, що є меншим прохідного балу (93) для успішного складання іспиту, у зв`язку із чим позивач не успішно пройшов атестацію. Із наведеного рішення чітко вбачаються мотиви та підстави його прийняття, а саме набрання меншої кількості балів, ніж прохідний.
Як вказано у відзиві, Закон №113-IX визначає єдиною умовою звільнення під час реформи органів прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VII настання однієї з подій, передбачених підпунктами 1-4 пункту 19 розділу П «Прикінцеві і перехідні положення». У даному випадку настала подія, визначена пiдпунктом 2 пункту 19 розділу II Прикінцеві і перехідні положення - прийняття кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації позивачем, що і є підставою згідно Закону 113-IX для звільнення ОСОБА_1 з займаної посади згідно вимог п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру». При цьому відповідно до згаданої норми Закону №113 звільнення з посади прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» є безальтернативним наслідком неуспішного проходження ним атестації.
Відтак, вказує Одеська обласна прокуратура, підставу звільнення сформульовано у відповідності до п.19 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону № 113-IX, через що доводи позову про відсутність у наказі про звільнення позивача покликання на конкретні підстави звільнення є безпідставними, оскільки рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації є юридичним фактом, що зумовлює звільнення на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру».
У відзиві вказано, що юридичним фактом, що зумовлює звільнення позивача на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» є виключно настання події, а саме наявність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації позивачем, що свідчить про правомірність наказу Одеської обласної прокуратури про звільнення позивача, а не завершення процесу ліквідації, реорганізації чи процедури скорочення чисельності прокурорів органу прокуратури.
На думку відповідача, законодавець не пов`язує звільнення у разі неуспішного проходження атестації на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або скороченням кількості прокурорів органу прокуратури звільнення.
З урахуванням вищевикладеного, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
29.09.2021 року від представника Одеської обласної прокуратури до суду надійшла заява про залучення до часті у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Офісу Генерального прокурора.
Ухвалою суду від 29.09.2021 року долучено до матеріалів справи відзив на позовну заяву, який надійшов до суду 06.09.2021 року за вх.№48968/21, залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Офіс Генерального прокурора, продовжено строк підготовчого провадження у справі №420/11593/21 на тридцять днів, відкладено підготовче засідання в даній адміністративній справі на 19.10.2021 року о 12 год. 00 хв.
28.10.2021 року від Офісу Генерального прокурора до суду надійшов відзив на позовну заяву (т.1 а.с.107-141), в якому зазначено, що третя особа не визнає заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 з огляду на їх необґрунтованість.
З покликанням на фактичні обставини справи, третя особа вказує, що Порядком проходження атестації передбачена процедура перенесення складення іспиту у разі захворювання. Зважаючи на вказане, на думку відповідача, доводи позивача про те, що він проходив атестацію будучи хворим є необґрунтованими.
Безпідставними, на думку третьої особи, є доводи позивача про те, що проходження ним атестації в порядку, передбаченому Законом №113-IX обмежує його права та містить ознаки дискримінації. Позивач, подаючи заяву про намір пройти атестацію цілком і повністю був ознайомлений з умовами процедурами проведення тa атестації та погодився на їх застосування. Тобто позивач розумів наслідки неуспішного проходження одного з атестації та можливе звільнення із підстав, передбачених Законом №113-IX. Таким чином, у спірних правовідносинах позивач знаходився у стані повної правової визначеності, коли маючи відповідну освіту та досвід професійної діяльності не міг не усвідомлювати юридичних наслідків непроходження атестації.
Разом із тим, звертає увагу третя особа, положення Закону №113-IX та порядку є чинними та неконституційними у встановленому законом порядку не визнані, а тому підстави для їх незастосування у спірних правовідносинах відсутні.
У відзиві третьої особи зазначено, що з 25.09.2019 року (дата набрання чинності Законом №113-IX) ч.3 ст.16 Закону №1697-VII має наступний зміст: «Прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припиненi лише з підстав та в порядку, передбачених законом». З урахуванням викладеного, на момент звільнення позивача підстави та порядок звільнення з посади прокурора могли визначатися не лише Законом №1697-VII, а й іншим законом. У даному випадку, як вказано відповідачем, таким законом є Закон №113-IX, який визначив підстави та порядок звільнення з посади прокурора.
Також, у відзиві зазначено, що відповідачем було правомірно вказано у оскаржуваному наказі підставою звільнення з посади п.9 ч.1 ст.51 Закону №1697-VII з огляду на правове врегулювання спірних правовідносин. Доводи позивача ж про застосування у спірних правовідносинах норм Кодексу законів про працю України, на думку відповідача, є помилковими.
Крім того, у відзиві вказано, що нe гуртуються на нормах чинного законодавства вимоги позивача щодо його поновлення на рівнозначній посаді.
З урахуванням вищевикладеного, третя особа просить суд відмовити у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
У судовому засіданні 09.12.2021 року позивач підтримав позовні вимоги та просили суд їх задовольнити.
Представник відповідача та третьої особи у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Тринадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) Офісу Генерального прокурора, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними дій Тринадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих)» та скасування рішення №8 від 09 березня 2021 року «Про неуспішне проходження прокурором», ухваленого Тринадцятою кадровою комісією обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), визнання протиправними дій Одеської обласної прокуратури та скасування наказу №749к вiд 18 березня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області та органів прокуратури, поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора, що є рівнозначною посаді прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області, а саме на посаді прокурора окружної прокуратури та органах прокуратури з 16 квітня 2021 року, стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 квітня 2021 року – відмовлено повністю.
На вказане рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Апелянт просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року по справі №420/11593/21 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити адміністративний позов.
Апелянт вважає, що судом першої інстанції при вирішенні справи неправильно застосовані норми матеріального права та порушені норми процесуального права, неповно з`ясовані судом обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, а тому, на думку апелянта, є всі підстави для скасування рішення.
18.06.2025 року (вхід.№32766/25) на адресу суду апеляційної інстанції від Одеської обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заявник просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.12.2021 року у справі №420/11593/21 – без змін.
19.06.2025 року (вхід.№33119/25) на адресу суду апеляційної інстанції від Офісу Генерального прокурора також надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заявник просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.12.2021 року у справі №420/11593/21 – без змін.

За правилами частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працював в органах прокуратури на різних посадах, починаючи з 22.04.1997 року.
З 20.03.2017 року наказом прокурора Одеської області №438к від 16.03.2017 року ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора Іллічівської місцевої прокуратури.
Відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» усі працівники органів прокуратури підлягають проходженню атестації на підставі «Порядку проходження прокурорами атестації», затвердженого наказом Генерального прокурора України №221 від 03 жовтня 2019 року.
Для проходження атестації позивачем подано заяву Генеральному прокурору України про участь у проведені атестації на підставі вказаного вище Положення (т.1 а.с.157).
ОСОБА_1 успішно складено іспит у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рiвня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, у зв`язку з чим його допущено до наступного етапу атестації.
За наслідками складання іспиту у формі анонімного тестування на загальнi здібності та навички позивачем набрано 80 балів, що є менше прохідного балу (93 бали) для успішного складання іспиту, тому його не допущено до проходження співбесіди (т.1 а.с.171).
23.02.2021 року після проходження другого етапу тестування позивачем подано до голови Тринадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) заяву, в якій ним зазначено, що у зв`язку із поганим самопочуттям та перенесеним COVID-19 він неуспішно склав іспит на загальні навички для прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) (т.1 а.с.177).
Зважаючи на вказане, у своїй заяві позивач просив допустити його до повторного складання іспиту.
При цьому у позові, позивач вказує, що він подав заяву з проханням повторно скласти другий етап тестування, в тому числі, через погану роботу комп`ютерної техніки.
З протоколу №4 засідання Тринадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) (т.1 а.с.164-170) судом встановлено, що на даному засіданні комісією вирішено відмовити у задоволенні заяви, в тому числі, позивача щодо повторного проходження іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки.
За результати проведення другого етапу атестації прокурорів 09.03.2021 року тринадцятою кадровою комісією обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) прийнято рішення №8 «Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора» (т.1 а.с.24, 186).
Згідно даного рішення, воно прийнято враховуючи те, що прокурор Одеської місцевої прокуратури №1 Одеської області ОСОБА_1 за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки набрав 80 балів, що є менше прохідного балу (93) для успішного складання іспиту, встановленого наказом виконувача обов`язків Генерального прокурора від 07.10.2020 року №474 «Про встановлення прохідного бала для успішного складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки під час атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), а також оприлюднення зразка тестових питань (завдань) та правил складання іспиту» він не допускається до етапу проходження співбесіди та припиняє участь в атестації та що він не допускається до проходження іспиту у формі тестування на загальні здібності та навички та припиняє участь в атестації.
У зв`язку з цим, у рішенні №8 вказано, що прокурор Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_1 неуспішно пройшов атестацію.
До суду надано відомості про результати складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки згідно якої позивач набрав 80 балів.
На підставі рішення Тринадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) №8 від 09.03.2021 року, ст.11, п.2 ч.2 ст.41, Закону України «Про прокуратуру», пп.2 п.19 розд.ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», наказом Одеської обласної прокуратури №749к від 18.03.2021 року позивача звільнено з посади прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 Одеської області та з органів прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 16.04.2021 року (т.1 а.с.25).
Вважаючи рішення №8 від 09 березня 2021 року «Про неуспішне проходження прокурором», ухвалене Тринадцятою кадровою комісією обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих)» та наказ керівника Одеської обласної прокуратури №749к вiд 18 березня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області та органів прокуратури – протиправними, позивач звернувся з позовом до суду.
ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне. 
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України від 14.10.2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» (далі – Закон №1697-VII, у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин)».
Стаття 4 Закону України «Про прокуратуру» організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частина третя статті 16 Закону України «Про прокуратуру» визначає, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом (із змінами, внесеними згідно із Законом №113-IX від 19.09.2019 року). Попередня редакція містила вказівку, що порядку, визначеному «цим законом».
Відповідно до вимог п.2 ч.2 ст.41 Закону України «Про прокуратуру» повноваження прокурора на адміністративній посаді припиняються в разі звільнення з посади прокурора або припинення повноважень на посаді прокурора.
Згідно пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Частиною п`ятою статті 51 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
25.09.2019 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 року №113-IX, (далі – Закон №113-IX), яким запроваджено реформування системи органів прокуратури.
Абзацом 1 та 2 пункту 3 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113 установлено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.
Пункти 4 – 6 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113: день початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур визначається рішеннями Генерального прокурора стосовно Офісу Генерального прокурора, усіх обласних прокуратур, усіх окружних прокуратур. Вказані рішення публікуються у газеті «Голос України».
Офіс Генерального прокурора є правонаступником Генеральної прокуратури України у міжвідомчих міжнародних договорах, укладених Генеральною прокуратурою України.
З дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».
Абзацом 1 пункту 7, пунктом 9 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113 установлено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом. Атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором.
На підставі пунктів 11 – 13 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113 атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур.
Предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора; 2) професійної етики та доброчесності прокурора.
Атестація прокурорів включає такі етапи:
1) складення іспиту у формі анонімного письмового тестування або у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора. Результати анонімного тестування оприлюднюються кадровою комісією на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України або Офісу Генерального прокурора не пізніше ніж за 24 години до проведення співбесіди;
2) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.
Атестація може включати інші етапи, непроходження яких може бути підставою для ухвалення кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації прокурором. Перелік таких етапів визначається у Порядку проходження прокурорами атестації, який затверджує Генеральний прокурор.
Пунктом 17 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113 установлено, що кадрові комісії за результатами атестації прокурора ухвалюють одне із таких рішень: рішення про успішне проходження прокурором атестації або рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.
Кадрові комісії за результатами атестації подають Генеральному прокурору інформацію щодо прокурорів, які успішно пройшли атестацію, а також щодо прокурорів, які неуспішно пройшли атестацію.
Повторне проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів забороняється.
Підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113 установлено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї із наступних підстав: зокрема, рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.
Відповідно до п.6 Розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

ОБГРУНТУВАННЯ ДОВОДІВ СТОРІН

Щодо вимог позивача про визнання протиправним та скасування рішення Тринадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) №8 від 09.03.2021 року, та визнання протиправними дій вказаної комісії, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Конституційний Суд України у рішенні від 08 липня 2003 року №15-рп/2003 у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про проведення атестації державних службовців» (справа про атестацію державних службовців) зазначив, що «атестація є одним із способів перевірки та оцінки кваліфікації працівника, його знань і навичок. Вона передбачена частиною шостою статті 96 Кодексу законів про працю України, положення якого поширюються і на державних службовців з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про державну службу». Згідно з цією нормою атестацію можуть проводити власник або уповноважений ним орган. Такими органами відповідно до законодавства України є, зокрема, всі органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Атестація окремих категорій державних службовців передбачена й іншими законами Україну зокрема «Про державну податкову службу в Україні» (стаття 15), «Про прокуратуру» (стаття 46), «Про статус суддів» (глава VII) (абзац 5 пп.5.1 п.5 мотивувальної частини).
Положеннями підпунктів 7, 8 пункту 22 Розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-IX (Закон №113-IX) визначено, що тимчасово, до 01 вересня 2021 року в Офісі Генерального прокурора, у кожній обласній прокуратурі утворюються відповідні кадрові комісії як органи для забезпечення в тому числі проведення атестації прокурорів Генеральної прокуратури відповідно до цього розділу.
При цьому, саме Генерального прокурора наділено правом визначати перелік, склад і порядок роботи кадрових комісій Офісу Генерального прокурора.
Відповідно до підпунктів 9, 11 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення «Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» атестація здійснюється кадровими комісіями згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором.
Порядок проходження прокурорами атестації затверджено наказом Генерального прокурора від 03 жовтня 2019 року №221 (надалі - Порядок № 221).
Відповідно до пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» передбачено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.
Згідно з підпунктом 2, 4 розділу І Порядку № 221 атестація прокурорів Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), регіональних, місцевих прокуратур та військових прокуратур проводиться відповідними кадровими комісіями, перелік і склад яких визначаються наказами Генерального прокурора.
Порядок роботи кадрових комісій, які здійснюють свої повноваження на підставі пункту 11, підпункту 7 пункту 22 розділу II Закону № 113-ІХ, затверджено наказом Генерального прокурора від 17 жовтня 2019 року №233.
Згідно пункту 2 Порядку № 233 Комісії забезпечують: 
проведення атестації прокурорів та слідчих Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів та слідчих Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур;
здійснення добору на посади прокурорів;
розгляд дисциплінарних скарг про вчинення прокурором дисциплінарного проступку та здійснення дисциплінарного провадження щодо прокурорів.
Під час своєї діяльності комісії здійснюють повноваження, визначені Законом України «Про прокуратуру», розділом II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», цим Порядком та іншими нормативними актами.
Пунктом 3 Порядку №233 передбачено, що для здійснення повноважень, передбачених абзацами другим і третім пункту 2 цього Порядку, утворюються комісії у складі шести осіб, з яких не менше трьох - особи, делеговані міжнародними і неурядовими організаціями, проектами міжнародної технічної допомоги, дипломатичними місіями. Членами комісії можуть бути особи, які є політично нейтральними, мають бездоганну ділову репутацію, високі професійні та моральні якості, суспільний авторитет, а також стаж роботи в галузі права.
Колегія суддів зазначає, що пунктом 6 розділу III Порядку №221 передбачено, що прокурор, який за результатами складення іспиту набрав меншу кількість балів, ніж прохідний бал, не допускається до співбесіди, припиняє участь в атестації, а відповідна кадрова комісія ухвалює рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.
Так, у спірному рішенні кадрової комісії наявне його обґрунтування — набрання позивачем, за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки 80 балів, що є менше прохідного балу (93) для успішного складання іспиту, встановленого наказом виконувача обов`язків Генерального прокурора від 07.10.2020 року №474 «Про встановлення прохідного бала для успішного складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки під час атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих), а також оприлюднення зразка тестових питань (завдань) та правил складання іспиту».
З урахуванням специфіки складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки іншого обґрунтування таке рішення фактично не потребує.
Стосовно доводів позивача про його погане самопочуття позивача, необхідно зазначити, що сам факт звернення позивача із заявою після неуспішного проходження ним атестації не є доказом, а може свідчити про намагання спростувати або оскаржити отриманий негативний результат.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі №440/2682/20, від 15 грудня 2021 року у справі №420/4663/20.
Колегія суддів зауважує, що положення Закону №113-IX на день їх виконання відповідачем і прийняття оскаржуваного рішення атестаційної комісії були (та є) чинними, неконституційними у встановленому законом порядку не визнавалися. Так само були чинними і положення Порядку №221, а тому правові підстави для їх незастосування відсутні.
Крім того, колегія суддів зазначає, що позивач, подаючи 15 жовтня 2019 року заяву про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та намір пройти атестацію, цілком і повністю був ознайомлена з умовами та процедурами проведення атестації та погодився на їх застосування. Тобто позивач розумів наслідки неуспішного проходження одного з етапів атестації та можливе звільнення з підстав, передбачених Законом №113-IX.
В іншому разі позивач мав повне право відмовитися від проведення такої атестації та не подавати відповідної заяви чи окремо оскаржувати відповідний Порядок проходження прокурорами атестації, чого він не зробила.
Водночас жодних доказів на підтвердження фактів прояву дискримінації щодо позивача, про що йдеться в апеляційній скарзі, до суду першої та апеляційної інстанцій не надано.
Колегія суддів також вважає необґрунтованим покликання позивача на те, що у заяві про проведення повторного тестування ним було зазначено про неналежну якість роботи комп`ютерної техніки, що полягало у гальмуванні програми при наданні відповіді та переходу від одного питання до наступного (5-8 секунд), оскільки дослідивши зміст відповідної заяви, судом встановлено, що про вказані обставини у ній не було вказано.
Крім того, до суду Офісом Генерального прокурора надано докази на підтвердження перевірки та справності станом на дату проходження тестування позивачем комп`ютерної техніки (т.1 а.с.187-188).
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи вимоги позивача про визнання протиправним та скасування наказу керівника Одеської обласної прокуратури №749к вiд 18 березня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області та органів прокуратури, визнання протиправними дій Одеської обласної прокуратури, колегія суддів зазначає наступне.
Так, пунктом 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ визначено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї із наступних підстав:
1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію;
2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури;
3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію;
4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.
Покликання у пункті 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ на нормативний припис - пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, як на підставу для звільнення прокурора, містить інший зміст положень цієї статті, які визначають загальні підстави для звільнення прокурорів, визначені Законом №1697-VII.
Прокурор відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Таким чином, покликання на пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII і покликання в пункті 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ на пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, які передбачають законодавче регулювання підстав і умов звільнення прокурорів, створює ситуацію, коли на врегулювання цих правовідносин претендують декілька правових норм, які відмінні за своїм змістом і містяться в різних законах.
Порівнюючи співвідношення правових норм Закону №1697-VII і Закону №113-ІХ, які визначають загальні підстави і умови, за яких можливе звільнення прокурорів, можна сказати, що вони не суперечать одна одній, кожна з них претендує на відповідне застосування для врегулювання певного аспекту правовідносин.
Існування Закону №1697-VII та Закону №113-ІХ, які претендують на застосування до спірних правовідносин, були прийняті в різний час. Так, Закон №1697-VII, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, прийнятий 14 жовтня 2014 року (набрав чинності 15 липня 2015 року), а Закон №113-ІХ, положення якого передбачають реалізацію першочергових заходів із реформи органів прокуратури, прийнятий 19 вересня 2019 року (набрав чинності 25 вересня 2019 року, крім окремих його приписів, що не мають значення для цієї справи). Тобто, Закон №113-ІХ який визначає способи і форми правового регулювання спірних правовідносин, набрав чинності у часі пізніше.
Оскільки Закон №113-ІХ визначає першочергові заходи із реформи органів прокуратури, то він є спеціальним законом до спірних правовідносин. А тому пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, який визначає загальні підстави для звільнення, не є застосовним у розв`язанні спірних правовідносин щодо оскарження рішення атестаційної комісії, незгоди з результатами атестації та наказу про звільнення з посади прокурора за результатами такого рішення.
Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року №5-рп(II)/2020, до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori) - «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali) - «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.
Використовуючи згаданий принцип верховенства права (правовладдя), можна зробити висновок, що до спірних правовідносин застосовним є пункт 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ, оскільки він передбачає процедуру атестації прокурорів і є спеціальним, прийнятий пізніше у часі, а отже, згідно з правилом конкуренції правових норм у часі має перевагу над загальним Законом №1697-VII.
Таким чином, у пункті 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ вказівку на пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, як на підставу звільнення прокурора, необхідно застосовувати до спірних правовідносин у випадках, які визначені нормами спеціального Закону №113-ІХ, що передбачають умови проведення атестації.
Верховним Судом вже сформовано правову позицію з приводу застосування у подібних правовідносинах положення підпункту 2 пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Закону №113-ІХ у поєднанні з пунктом 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII (у постановах від 21 вересня 2021 року у справі №200/5038/20-а та у справі №160/6204/20, від 29 вересня 2021 року у справі №440/2682/20, від 04 листопада 2021 року у справі №640/537/20, від 11 листопада 2021 року у справі №640/17212/20).
Таким чином, з урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що доводи апеляційної скарги щодо відсутності у спірному наказі конкретної підстави для звільнення його з посади прокурора, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», є юридично неспроможними, оскільки спірний наказ містить покликання на підпункт 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX щодо звільнення позивача з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».
При цьому, наявності такої умови для звільнення з посади прокурора як прийняття Генеральним прокурором рішення про ліквідацію чи реорганізацію органу прокуратури або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури вказаним пунктом не передбачено.
З урахуванням наведеного, колегія суддів наголошує, що оскаржуваний наказ №749к від 18 березня 2021 року прийнятий на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а тому підстави для визнання його протиправним та скасування відсутні.
Разом з цим, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на рішення Конституційного Суду України від 18 грудня 2024 року, винесеного у справі №3-157/2023(290/23), яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, позаяк принцип застосування наслідків таких рішень у часі загально відомий та будь яка дія таких наслідків не має ретроспективної функції та діє лише з дати набрання даним рішенням законної сили.
Оскільки рішення Конституційного Суду України у справі №3-157/2023(290/23) від 18 грудня 2024 року було опубліковано 20 грудня 2024 року у виданні «Офіційний вісник України», згідно з інформацією на сайті Конституційного Суду та, відповідно, набуло чинності з дати його опублікування, то дане рішення не розповсюджується на спірні правовідносини.
Відповідно до вимог ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з вимогами ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності рішення та докази, надані позивачем, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх та необхідних правових підстав для задоволення позову.
Разом з цим, оскільки позовні вимоги про поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимоги про скасування наказу про звільнення, який визнаний судом правомірним, то в цій частині теж слід відмовити у задоволенні позовних вимог.
У контексті оцінки інших доводів сторін колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Згідно з вимогами ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи наведене правове регулювання у контексті встановлених обставин справи, а також через призму згаданих правових висновків Верховного Суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 

Відповідно до вимог ч.2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до вимог ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
          
Керуючись ст.ст. 308; 310; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, – 
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 24.07.2025 року.

Суддя-доповідач 		О.В. Джабурія	
Судді	  	К.В. Кравченко    Н.В. Вербицька