ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
11 червня 2025 року
м. Київ
 
справа № 199/10167/21
провадження № 61-14716св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шаулова Марина Олексіївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна,
третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко Катерина Володимирівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 , подану  адвокатом Левенталь Світланою Анатоліївною, на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого                   2024 року, додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду                        м. Дніпропетровська від 05 березня 20234 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової М. О., приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В. В., третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко К. В., про визнання недійсною довіреності, визнання частково недійсним договору купівлі-продажу, припинення права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння.
В обгрунтування позову зазначив, що він  та ОСОБА_2 були співвласниками квартири АДРЕСА_1 , яка належала їм на праві спільної часткової власності -                         1/3 частина позивачу, 2/3 частини ОСОБА_2 , який є сином колишньої дружини позивача. У квартирі  позивач не проживає з кінця 2001 року після розірвання шлюбу з матір`ю зазначеного відповідача. Між позивачем та ОСОБА_2 виник спір щодо можливості проживання позивача у квартирі, який було вирішено рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня  2006 року на користь позивача шляхом його вселення у квартиру та визначення порядку користування квартирою. Однак позивач цим рішенням не скористався через неможливість спільного проживання цих сторін.
У листопаді 2021 року позивач дізнався про відчуження всієї квартири на користь ОСОБА_4 .
З відповіді КП ДМБТІ за запит нотаріуса позивач дізнався, що квартира, включаючи належну  позивачу частку, була відчужена ОСОБА_2 за довіреністю начебто від імені позивача на користь ОСОБА_3 , а вже потім останній на користь ОСОБА_4 позивач стверджує, що жодної довіреності на продаж своєї частки квартири він нікому, в тому числі              ОСОБА_2 , не надавав, в матеріалах інвентаризаційної справи                                     КП ДМБТІ міститься копія паспорту на ім`я позивача, яка відрізняється від паспорту, що наявний у позивача (анкетні дані заповнені друкованим способом, а не від руки, а також невірно зазначено місце народження позивача).
Ураховуючи зазначене, позивач просив суд: визнати недійсною довіреність від 23 вересня 2011 року (реєстровий № 420); визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 26 грудня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В. В. за реєстровим № 5752, - в частині продажу ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 належної останньому 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 ; припинити право власності ОСОБА_4 на належну позивачу 1/3 частину квартири; визнати за позивачем право власності на належну йому 1/3 частину квартири; витребувати із незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 . Вирішити питання про судовий збір.
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду                                                м. Дніпропетровська від 23 лютого 2024 року позовну заяву                       ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової М. О., приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В. В., третя особа -  приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Петренко К. В., про визнання недійсною довіреності, визнання частково недійсним договору купівлі-продажу, припинення права власності, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння - задоволено частково.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 26 грудня                         2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В. В. за реєстровим № 5752, - в частині продажу ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 належної останньому 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .
Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_4 на користь                      ОСОБА_1 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 . 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
У порядку розподілу судових витрат по справі стягнуто з ОСОБА_2 ,                        ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 в рівних частках судовий збір за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову пропорційно розміру задоволених позовних вимог - в загальному розмірі  4 132 грн, тобто по 1 377,33 грн з кожного із зазначених співвідповідачів.
Ухвалюючи рішення в частині позовних вимог про визнання частково недійсним спірного договору купівлі-продажу квартири та витребування у ОСОБА_4 належної позивачу частки спірної квартири, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки у ОСОБА_2 на момент укладення спірного договору купівлі-продажу спірної квартири були відсутні повноваження на розпорядження належною позивачу часткою такої квартири.
Додатковим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду                                           м. Дніпропетровська від 05 березня 2024 року в порядку розподілу судових витрат стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 в рівних частках вартість проведеної судової почеркознавчої експертизи в розмірі 11 471,04 грн, тобто по 3 823,68 грн з кожного із вказаних співвідповідачів.
Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при ухваленні рішення суду першої інстанції по суті спору було лише частково вирішено питання про розподіл судових витрат, а саме в частині судового збору, враховуючи результати розгляду вказаної справи та проведення в ході її розгляду за ухвалою суду судової почеркознавчої експертизи, яка була необхідна для вирішення справи по суті та покладена в основу рішення суду, а вартість такої експертизи була сплачена стороною позивача, суд дійшов висновку про обгрунтованість заяви про ухвалення додаткового рішення, яким стягнуто з відповідачів вартість проведеної судової почеркознавчої експертизи в рівних частках, тобто по 3 823,68 грн з кожного.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишено без задоволення. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від                  23 лютого 2024 року та додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2024 року - залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що як встановлено судом, довіреність позивачем не підписувалась, а тому є неукладеним, таким, що не відбувся, правочином, що не породжує жодних прав та обов`язків, а також жодних правовідносин. У ОСОБА_2 на момент укладення спірного договору купівлі-продажу спірної квартири були відсутні повноваження на розпорядження належною позивачу часткою такої квартири, що також свідчить і про наявність дефекту волі при укладенні спірного договору купівлі-продажу квартири, а відтак і про наявність підстав, передбачених статтею 203, частиною першою, третьою статті 215, частиною першою статті 658 ЦК України, для визнання такого оспорюваного правочину недійсним в частині продажу належної саме позивачу частки спірної квартири. Отже, позовні вимоги про визнання частково недійсним спірного договору купівлі-продажу квартири є обґрунтованими.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов до правильних висновків, що ефективним способом захисту порушеного права власності позивача є витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .
Щодо стягнення витрат за проведену судову почеркознавчу експертизу, апеляційний суд зазначив наступне. Оскільки матеріали справи містять в повній мірі докази на підтвердження понесених позивачем витрат на проведення експертизи в розмірі 11 471,04 грн, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо задоволення заяви позивача про ухвалення додаткового рішення.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги
У листопаді 2024 року представник ОСОБА_4 - адвокат                 Левенталь С. А. засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду                      м. Дніпропетровська від 23 лютого 2024 року, додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 жовтня                   2024 року, у якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові. 
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від                           09 червня 2021 року у справі № 478/708/19, від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції помилково відмовили у застосуванні позовної давності зазначив проте, що позивач начеб то фактично дізнався про відчуження відповідачем ОСОБА_2 належної частки квартири лише з листа КП «ДМБТІ» ДМР від 08 листопада                       2021 року № 15025 та постанови приватного нотаріуса                                         ДМНО Кейтельгіссер О. М. від 22 листопада 2021 року, коли намагався укласти правочин з відчуження належної йому частки квартири. Тобто суд помилково вважав, що облік строку позовної давності необхідно рахувати з листопада 2021 року, виключно на підставі того, що саме в цей період позивач звернувся до нотаріуса з метою продажу частини квартири. Але суд не врахував, що позивач більше 11 років не цікавився спірним майном та взагалі не з`являвся до нього.
Судові рішення в частині відмови в позові до суду касаційної інстанції не оскаржені та предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).
Також, ураховуючи, що приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шаулова М. О., та приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В. В. не оскаржують судові рішення в частині, що стосуються їхніх прав та інтересів, вказані судові рішення судом касаційної інстанції в цій частині не переглядаються.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу                                    № 756/10583/21 з Оболонського районного суду м. Києва.
Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2025 року зазначену справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що станом на 28 листопада 2011 року квартира АДРЕСА_1 належала на паві спільної часткової власності позивачу та ОСОБА_2 із розміром ідеальних часток співвласників - 1/3 та 2/3 відповідно. При цьому позивачу його частка належала ще з 06 листопада 1998 року. Викладене підтверджується копією витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, копією свідоцтва про право власності на житло, копією довідки КП ДМБТІ від               10 серпня 2004 року, від 26 липня 2010 року, копією свідоцтва про право на спадщину за законом, копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно.
Між позивачем та ОСОБА_2 , який є сином колишньої дружини позивача                   ОСОБА_5 від першого шлюбу, з кінця 2003 року (після смерті ОСОБА_5 ) склалися неприязні стосунки, внаслідок чого ОСОБА_2 став чинити перешкоди позивачу у користуванні спірною квартирою, через що позивач був вимушений проживати за іншою адресою, а також звертатись до суду із позовом про вселення у спірну квартиру. Однак, хоча вказаний позов і був задоволений, позивач не спрямував рішення суду від 26 червня                2006 року на примусове виконання, доступу до квартири з кінця 2003 року і до теперішнього часу не має. Дані обставини підтверджуються копією заочного рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду                                  м. Дніпропетровська від 26 червня 2006 року, яке набрало законної сили 07 липня 2006 року.
08 липня 2004 року, 26 липня 2010 року позивач звертався до                                         КП «ДМБТІ» ДОР із запитами, у відповідь на які отримував листи-відповіді про те, що станом на 09 серпня 2004 року та 26 липня 2010 року право спільної часткової власності позивача на спірну квартиру досі зареєстровано. А вже зі змісту листа КП «ДМБТІ» ДМР від 08 листопада 2021 року № 15025 позивач дізнався, що право власності на спірну квартиру в цілому зареєстровано за ОСОБА_3 , внаслідок чого приватним нотаріусом ДМНО Куйтельгіссер О. М. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовлено позивачу у посвідченні договору купівлі-продажу 1/3 частини спірної квартири.
23 вересня 2011 року приватним нотаріусом ДМНО Шауловою М. О. за реєстровим № 420 було нотаріально посвідчено довіреність ВРН № 569508 про те, що позивач уповноважує ОСОБА_2 розпоряджатися (продати, обміняти, здавати в найм (оренду) тощо) за ціну на умовах за його власним розсудом належну позивачу 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , для чого позивач уповноважує ОСОБА_2 бути його представником як власника вищевказаного нерухомого майна в усіх компетентних органах, підприємства, установах, організаціях, у відносинах з фізичними та юридичними особами, в усіх державних установах, кооперативних і громадських організаціях, в БТІ, органах ДАБК, ГоловАПУ, експертних організаціях, органах державної влади та місцевого самоврядування, відповідних виконавчих комітетах, органах нотаріату, в органах житлово-комунального господарства, органах електро-, водо-, газопостачання, пожежних, санітарно-епідеміологічних установах тощо, з правом узгодження від імені позивача всіх процесуальних питань, подання та отримання всіх необхідних документів, в тому числі з питань реєстрації/перереєстрації на ім`я позивача права власності та вищевказане нерухоме майно.
При цьому вищевказана довіреність була посвідчена приватним нотаріусом після встановлення особи позивача на підставі паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 27 грудня 2005 року Ленінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області. Анкетні дані позивача у такому паспорті громадянина України заповнені друкованим способом, на сторінці 10 відсутній штамп про реєстрацію шлюбу, а місцем народження позивача вказано м. Дніпропетровськ. У той же час, згідно копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 27 грудня 2005 року Ленінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, наданої суду стороною позивача, його анкетні дані у паспорті заповнені рукописним способом, сторінка 10 містить штамп із відомостями про  реєстрацію шлюбу, а місцем народження позивача значиться с. Загорськ Гавриліво-Пасадського району Іванівської області.
Згідно листа ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 23 грудня                       2021 року № 1201.4.1-14638/12.2-21 позивач був документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим 27 грудня 2005 року Ленінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області у зв`язку із непридатністю  для користування паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 03 лютого 2000 року Амур-Нижньодніпровським РВ УМВС України в Дніпропетровській області. Згідно заяви про видачу паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , яка заповнювалась позивачем особисто при оформленні паспортного документу, позивач народився в с. Загорськ Гавриліво-Посадського району Іванівської області.
Згідно листів приватного нотаріуса ДМНО Шаулової М. О. від 09 серпня                    2022 року № 194/01-16, від 09 листопада 2022 року № 231/01-16 оригінал довіреності позивача, посвідчений вказаним нотаріусом 23 вересня                 2011 року за реєстровим № 420, та всі долучені до неї документи були знищені у порядку, встановленому п. 13.8-13.13 розділу ХІІІ правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції від 22 грудня 2010 року № 3253/5.
У приватного нотаріуса ДМНО Шаулової М. О. зберігається реєстр для реєстрації нотаріальних дій, в якому у відповідності до статті 52 Закону України «Про нотаріат», пункт 5 глави 7, підпунктів 1-3 глави 11 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, підпунктів 7.1, 7.17, 7.22, 7.28, 7.41, 7.45 розділу VІІ Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року № 3253/5, пункту 13, 25 глави ІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, містяться відомості про документ, за яким нотаріусом встановлювалась особа громадянина для видачі від імені позивача спірної довіреності, а також анкетні дані такого довірителя. Таким документом у реєстрі за № 420 вказано паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий 27 грудня 2005 року Ленінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, а особу - ОСОБА_1 , 1939 року народження. Також реєстр містить рукописний текст особи довірителя - « ОСОБА_1 » та її підпис. Викладені обставини підтверджуються копією сторінок реєстру для реєстрації нотаріальних дій, а також підтверджено самим приватним нотаріусом та її представником в ході розгляду справи.
Відповідно до висновку експерта № 276-23 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 199/10167/21 від                22 червня 2023 року підпис від імені ОСОБА_1 та рукописний текст « ОСОБА_1 » у графі «Підписи осіб (їх представників), які звернулися за вчиненням нотаріальної дії» реєстру для реєстрації нотаріальних дій за період 16 лютого 2011 року - 30 грудня 2011 року приватного нотаріуса                           ДМНО Шаулової М. О., у якому за реєстровим № 420 міститься запис про вчинення нотаріальної дії - посвідчення 23 березня 2011 року довіреності від імені ОСОБА_1 на розпорядження майном серії ВРН № 569508, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.
26 грудня 2011 року приватним нотаріусом ДМНО Лозенко В. В. за реєстровим № 5752 було нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу квартири, укладений між відповідачем ОСОБА_2 , який діяв від себе та від імені позивача на підставі вищевказаної довіреності, посвідченої приватним нотаріусом ДМНО Шауловою М. О. від 23 вересня 2011 року за реєстровим № 420, як продавцями, та відповідачем ОСОБА_3 , як покупцем. За умовами договору купівлі-продажу покупець придбав у продавців спірну квартиру АДРЕСА_1 . У той же день відбулась державна реєстрація вищевказаного правочину, а потім 13 квітня 2012 року відбулась і державна реєстрація права власності на спірну квартиру за покупцем. Дані обставини підтверджуються копією зазначеного договору купівлі-продажу квартири та документів, на підставі яких було посвідчено такий договір, копією відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно, копією листа                КП «ДМБТІ» ДМР від 08 листопада 2021 року № 15025.
26 грудня 2016 року відбулась державна реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачкою ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 , як продавцем, та ОСОБА_4 , як покупцем, та посвідченого 27 грудня 2016 року приватним нотаріусом ДМНО Петренко К. В. за реєстровим № 2112, що підтверджується копією інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать  права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року (провадження № 6-2407цс15)).
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року (провадження № 6-140цс14), власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Право власника згідно із частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті).
Суд установив, що вибуття з володіння позивача належної йому 1/3 частки у праві спільної часткової власності на спірну квартиру відбулось на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Лозенко В. В. за реєстровим №5752. Продавцем за цим договором виступав відповідач ОСОБА_2 , який діяв як від свого імені (при продажі 2/3 частин спірної квартири), так і від мені позивача (при продажі 1/3 частини спірної квартири), діючи в останньому випадку на підставі довіреності, посвідченої 23 вересня                  2011 року приватним нотаріусом ДМНО Шауловою М.О. за реєстровим №420.
При цьому, як встановлено судом, зазначена довіреність позивачем не підписувалась, а тому є неукладеним, не вчиненим, таким, що не відбувся, правочином, що не породжує жодних прав та обов`язків, а також жодних правовідносин. У ОСОБА_2 на момент укладення спірного договору купівлі-продажу спірної квартири були відсутні повноваження на розпорядження належною позивачу часткою такої квартири, що також свідчить і про наявність дефекту волі при укладенні спірного договору купівлі-продажу квартири, а відтак і про наявність підстав, передбачених частиною першою та третьою статті 203, частиною першої статті 215 ЦК України, для визнання такого оспорюваного правочину недійсним в частині продажу належної саме позивачу частки спірної квартири. Отже, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що позовні вимоги про визнання частково недійсним спірного договору купівлі-продажу квартири є обґрунтованими.
Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов до правильних висновків, що ефективним способом захисту порушеного права власності позивача є витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь                          ОСОБА_1 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .
Доводи касаційної скарги щодо пропуску позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки встановлено, що позивач дізнався про порушення свого права у листопаді 2021 року, а з позовом звернувся до суду у грудні 2021 року.
Щодо стягнення витрат на проведену судову почеркознавчу експертизу 
За положенням частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; а також, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
За частинами третьою та четвертою статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
З матеріалів справи вбачається, що оскільки судом першої інстанції в рішенні від 23 лютого 2024 року не було вирішено питання щодо розподілу судових витрат, а саме в даному випадку щодо сплаченої позивачем вартості судової почеркознавчої експертизи, позивач звернувся до суду із відповідною заявою щодо ухвалення додаткового рішення.
Згідно частини першої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
За положенням пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Враховуючи вищенаведене в сукупності, оскільки матеріали справи містять в повній мірі докази на підтвердження понесених позивачем витрат на проведення експертизи у розмірі 11 471,04 грн, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов вірного висновку щодо задоволення заяви позивача про ухвалення додаткового рішення.
Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, які викладені у постановах, що зазначені заявником у касаційній скарзі.
Водночас касаційна скарга ОСОБА_4 не містить доводів про те, що нотаріуси не можуть бути співвідповідачами у цій справі, у зв`язку з чим колегія суддів не наводить мотивів на їх спростування.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій та стосуються переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України знаходяться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без  змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Ураховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2024 року зупинено виконання/дію рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2024 року та додаткового рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2024 року до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження закінчено, тому, тому виконання/дія вказаних судових рішень підлягає поновленню.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 , подану  адвокатом Левенталь Світланою Анатоліївною, залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2024 року, додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 20234 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року - залишити без змін.
Поновити виконання/дію рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2024 року, та додаткового рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня  2024 року.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. Є. Червинська	
Судді:	А. Ю. Зайцев	
 	Є. В. Коротенко	
 	В. М. Коротун	
 	М. Ю. Тітов