УХВАЛА
 
07 серпня 2025 року
м. Київ
 
справа № 758/5401/13-ц
провадження № 61-10172ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І.,                Литвиненко І. В.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника - адвоката Молявко Олесі Михайлівни на ухвалу Київського апеляційного суду від 04 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до  ОСОБА_1 ,                      ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. 
Подільський районний суд міста Києва ухвалою від 15 липня 2013 року  затвердив мирову угоду, укладену між сторонами та закрив провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3  про стягнення боргу за договором позики.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 04 лютого                   2025 року оскаржила її в апеляційному порядку. 
05 лютого 2025 року матеріали справи витребувано з Подільського районного суду міста Києва.
28 лютого 2025 року до Київського апеляційного суду з Подільського районного суду міста Києва надійшла довідка від 26 лютого 2025 року, якою повідомлено, що згідно акта знищення цивільних справ за 2013 рік, справа № 758/5401/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, знищена в зв`язку із закінченням терміну зберігання. Також надано копію ухвали Подільського районного суду міста Києва                             від 15 липня 2013 року у справі № 758/5401/13-ц.
Київський апеляційний суд ухвалою від 05 березня 2025 року матеріали направлені Подільським районним судом міста Києва, а саме: довідку Подільського районного суду міста Києва від 26.02.2025 про знищення матеріалів цивільної справи № 758/5401/13-ц та копію ухвали Подільського районного суду міста Києва від 15 липня 2013 року у цивільній справі                              № 758/5401/13-ц, повернув до Подільського районного суду міста Києва для вирішення питання про відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3  про стягнення боргу за договором позики. 
23 травня 2025 року до Київського апеляційного суду, після вирішення питання про відновлення втраченого судового провадження, надійшли матеріали справи.
Київський апеляційний суд ухвалою від 27 травня 2025 року апеляційну скаргу залишив без руху та надав ОСОБА_1 десятиденний строк, з дня отримання ухвали, для усунення виявлених недоліків. Разом з цим роз`яснено, що наслідком не усунення виявлених судом недоліків є відмова у відкритті апеляційного провадження.
Київський апеляційний суд ухвалою від 04 липня 2025 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою від її імені та в її інтересах адвокатом Молявко О. М., на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 15 липня 2013 року.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 апеляційну скаргу на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 15 липня                     2013 року подала після спливу одинадцяти років з дня постановлення ухвали, доказів поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження заявником не наведено, як і обставин непереборної сили. 
04 серпня 2025 року ОСОБА_1 та її представник - адвокат Молявко О. М., через засоби поштового зв`язку, подали до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просять скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 04 липня 2025 року.  
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження та не взяв до уваги всі обставини справи та причини пропуску заявником строку на апеляційне оскарження. 
Перевіривши доводи касаційної скарги у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з наступних підстав.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його
справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи
та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового
рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Сторона, яка бере участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Частиною першою статті 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
 
Згідно з частиною першою статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Отже, вказаною нормою процесуального права чітко передбачено, що питання поважності пропуску строку на апеляційне оскарження досліджується у всіх наведених випадках, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Згідно з частиною другою статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної
інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
У частині першій статті 126 ЦПК України визначено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
Апеляційний суд встановив, що оскаржену ухвалу суду першої інстанції постановлено 15 липня 2013 року. ОСОБА_1 була обізнана про існування справи, оскільки зі змісту мирової угоди, яка підписана учасниками справи                      № 758/5401/13-ц, що не заперечується ОСОБА_1 в частині наявності її підпису, мирова угода була підписана на основі взаємних поступок з метою врегулювання спору. При цьому в тексті мирової угоди зазначено, що в провадженні Подільського районного суду м. Києва знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики (справа № 758/5401/13-ц). 
Апеляційна скарга подана до суду апеляційної інстанції - 04 лютого 2025 року, тобто через одинадцять років з дня постановлення оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.  
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2023 року у справі № 753/4792/17 (провадження № 61-2722св23) вказано, що «сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку. Виключенням з цього правила є подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученої до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, та пропуск строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили. Установлено, що рішення суду першої інстанції в цій справі ухвалено                     30 вересня 2021 року. Апеляційну скаргу на це рішення ОСОБА_2 подав в листопаді 2022 року, тобто після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення. При цьому апеляційна скарга подана стороною в справі - відповідачем (позивачем за зустрічним позовом), який був повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції. Про пропуск строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили відповідач не зазначав. Враховуючи імперативний характер положень частини другої статті 358 ЦПК України та те, що річний строк, визначений вказаною процесуальною нормою, є присічним і поновленню не підлягає, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження, але помилився щодо мотивів такої відмови».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 301/2320/15-ц (провадження № 61-9348св22) зазначено, що «з огляду на імперативний характер частини другої статті 358 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги) та присічність річного строку, визначеного вказаною процесуальною нормою, який поновленню не підлягає, суд позбавлений за таких обставин можливості оцінювати поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, а тому у суду апеляційної інстанції були відсутні правові підстави для з`ясування поважності причин пропуску, поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою вказаної особи, поданою після спливу річного строку з дня постановлення оскаржуваного рішення».
Встановивши, що заявницею не наведено існування обставин непереборної сили внаслідок яких нею пропущено строку на апеляційне оскарження, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження, оскільки апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження відповідно до статті 358 ЦПК України, виклавши відповідні мотиви і висновки в оскаржуваній ухвалі.
Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють                      строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (PERETYAKA AND SHEREMETYEV v. UKRAINE, № 17160/06 та № 35548/06, § 34, від 21 грудня                    2010 року).
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий
доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.
При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).
Аналогічний висновок міститься в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року в справі
№ 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Оскільки правильне застосування судом апеляційної інстанції норм права при вирішенні питання про відмову у відкритті апеляційного провадження є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та її представника - адвоката Молявко Олесі Михайлівни на ухвалу Київського апеляційного суду від 04 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.
Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                           Є. В. Петров
 
А. І. Грушицький
 
                                                                                                                             І. В. Литвиненко