ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 527/460/25  Номер провадження 22-ц/814/2820/25	Головуючий у 1-й інстанції Левицька Т. В.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді – доповідача Дорош А.І.
Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі: Коротун І.В.
учасники справи: 
представник відповідача – адвокат Грущенко С.Г.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 

на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 08 квітня 2025 року, ухвалене суддею Левицькою Т. В., повний текст рішення складений – дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_1 до відділу культури, спорту та молоді Глобинської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -
В С Т А Н О В И В:

30.01.2025  ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до відділу культури, спорту та молоді Глобинської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, в якому просила суд: - визнати незаконним та скасувати наказвідділу культури, спорту та молоді Глобинської міської ради від 20.12.2024 №267-К «Про звільнення ОСОБА_1 »; - поновити ОСОБА_1 на посаді художнього керівника Глобинського міського будинку культури Глобинської міської ради з 31.12.2024; - стягнути з відділу культури, спорту та молоді Глобинської міської ради середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 31.12.2024 і до ухвалення судом рішення у справі; - стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 25 000 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 08.02.2021 ОСОБА_1 працювала на посаді художнього керівника Глобинського міського будинку культури Глобинської міської ради за контрактом згідно наказу №152-К від 31.12.2020. 31.12.2024 її було звільнено з займаної посади у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП відповідно до наказу №267-К від 20.12.2024. З вказаним наказом вона не погоджується, вважає його незаконним, звільнення відбулося за відсутності на те законних підстав та з недотриманням порядку, встановленого законом. Вона не була належним чином завчасно повідомлена про звільнення із займаної посади у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці/скороченням штату працівників, а також відповідач не запропонував їй одночасно з даним попередженням іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації - Глобинському міському будинку культури Глобинської міської ради. Про можливе наступне звільнення вона дізналася з «Попередження про наступне вивільнення» відділу культури, спорту та молоді Глобинської міської ради від 17.10.2024 №02-14/512, яке було надане цього числа. У попередженні було зазначено наступне: «У зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, відповідно до рішення Глобинської міської ради від 26.09.2024 №983 «Про затвердження штатних розписів Глобинського міського будинку культури» та Великокринківського сільського будинку культури», керуючись вимогами ст. 49-2 КЗпП України, попереджаємо Вас про можливе наступне звільнення із займаної посади 31.12.2024 за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України. Одночасно пропонуємо Вам переведення на посаду завідувача Устимівського сільського будинку культури». У наказі №267-К від 20.12.2024 зазначено, що її звільнення відбулося у зв`язку зі скороченням штату, а у попередженні про наступне звільнення від 17.10.2024 – у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці. Таким чином, про наступне звільнення у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП вона не була попереджена у встановлений строк (не пізніше ніж за два місяці). У Глобинському міському (районному) будинку культури Глобинської міської ради вона почала працювати з 01.04.2003 і на 17.10.2024 загальний безперервний стаж роботи на одному місці становив понад 21 рік, а тому з урахуванням формулювання «можливе наступне звільнення із займаної посади», яке не містить прямого і однозначного за змістом попередження, вона була впевнена, що залишиться на роботі та буде працювати на тій самій посаді або на аналогічній чи мати іншу вакантну роботу, яку вона може виконувати з урахуванням освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Відповідачем також не була виконана вимога запропонувати іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці. Внаслідок її незаконного звільнення їй була заподіяна моральна шкода, яку вона оцінює в 25 000,00 грн, оскільки після того, як вона дізналася, що її посада відсутня в штатному розписі, їй 07.10.2024 довелося звернутися до КНП «Глобинська міська лікарня» Глобинської міської ради (неврологічне відділення) і по 16.10.2024 пройти курс відновлювального лікування, яке продовжується і в даний час поза межами лікувального закладу під контролем сімейного лікаря, вона є особою, якій встановлена 3 група інвалідності – загальне захворювання, тобто вона є людиною зі стійким розладом функцій організму, зумовленим захворюваннями, які вже обмежують життєдіяльність.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 08 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до відділу культури, спорту та молоді Глобинської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовлено.
У задоволенні заяви відділу культури, спорту та молоді Глобинської міської ради про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу – відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем були дотримані вимоги чинного трудового законодавства і процедура звільнення позивача за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, а також порядок вивільнення працівників, передбачений статтею 49-2 цього Кодексу, отже право позивача на працю не було порушено, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають. 
Враховуючи те, що суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність порушень з боку відповідача при звільненні позивача, не підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення моральної шкоди. 
Приймаючи до уваги те, що представником відповідача з першою заявою по суті спору не подано попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на правову допомогу, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову відповідачу у їх відшкодуванні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що документи, які були подані ОСОБА_1 до позовної заяви, а також до відповіді на відзив на позовну заяву і долучені до матеріалів справи №527/460/25 безпосередньо під час її розгляду, а також надані відповідачем копії рішень 76 сесії VІІІ скликання від 26.09.2024 №982, №983, копія наказу відділу культури, спорту та молоді Глобинської міської ради від 07.10.2024 №69 є належними, достовірними і достатніми доказами, що вказують на протиправний характер дій відповідача і доводять в повній мірі, що звільнення позивача з посади керівника художнього Глобинського міського будинку культури Глобинської міської ради відбулося з порушенням установленого законом порядку, тобто вказують на незаконність такого звільнення, що тягне за собою поновлення порушених прав ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу відділ культури, спорту та молоді Глобинської міської ради просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

У судове засідання апеляційного суду 30.07.2025 не з`явилися інші учасники процесу, вони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 25.06.2025 судових повісток про виклик до суду у цивільній справі на електронні адреси та засобами поштового зв`язку у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (а.с. 149-151), які були доставлені до електронних кабінетів та поштовим зв`язком. При цьому, колегія суддів враховує, що електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду від 09.06.2025 (про призначення справи до апеляційного розгляду на 30.07.2025 о 10-00 год) розміщено в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та відповідно оприлюднено. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що ОСОБА_1 з 08.02.2021 працювала на посаді керівника художнього Глобинського міського будинку культури Глобинської міської ради за контрактом згідно наказу №18-К від 08.02.2021 (а.с. 6-7).

Відповідно до наказу №69 від 07.10.2024 відділу культури, спорту та молоді Глобинської міської ради «Про попередження працівників закладів культури про можливе наступне вивільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва праці», попереджено про можливе наступне вивільнення ОСОБА_1 – керівника художнього Глобинського міського будинку культури 31.12.2024 (а.с. 45).

18.10.2024 ОСОБА_1 – керівника художнього Глобинського міського будинку культури попереджено про можливе наступне звільнення із займаної посади 31.12.2024 за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, відповідно до рішення Глобинської міської ради від 26.09.2024 №983 «Про затвердження штатних розписів Глобинського міського будинку культури та Великокринківського сільського будинку культури». Одночасно запропоновано переведення на посаду завідувача Устимівського будинку культури (а.с. 8).

Наказом відділу культури, спорту та молоді Глобинської міської ради №267-К від 20.12.2024 «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнено ОСОБА_1 , керівника художнього Глобинського міського будинку культури 31.12.2024, у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП (а.с. 9).

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 за два місяці було повідомлено про можливе наступне звільнення із займаної посади у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці.

Позивач зазначає, що її було ознайомлено про наступне звільнення «у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці», проте не було ознайомлено про наступне звільнення «у зв`язку зі скороченням штату працівників».

Проте, суд першої інстанції зауважив, що під терміном «зміни в організації виробництва і праці» розуміється, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників, що випливає зі змісту пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Рішенням 76 сесії VIII скликання Глобинської міської ради №983 від 26.09.2024 затверджено штатні розписи Глобинського міського будинку культури та Великокринківського сільського будинку культури з 01.01.2024, а також відділ культури, спорту та молоді Глобинської міської ради зобов`язано попередити в установленому законодавством порядку працівників закладів культури про зміну істотних умов праці та внести відповідні зміни до контрактів (а.с. 60-61).
Відповідно до штатного розпису Глобинського міського будинку культури, який затверджений рішенням Глобинської міської ради VIII скликання №983 від 26.09.2024, посада керівника художнього відсутня (а.с. 62-63).

Із поданих представником відповідача доказів, судом першої інстанції встановлено, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема було скорочено посаду керівника художнього Глобинського міського будинку культури.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що керівником відділу культури, спорту та молоді Глобинської міської ради були виконані вимоги закону в частині повідомлення позивача про майбутнє вивільнення за два місяці перед звільненням, оскільки позивача про наступне звільнення було повідомлено 18.10.2024, а звільнення її відбулося 31.12.2024, отже відповідачем було дотримано вимоги ч.1 ст. 49-2 КЗпП України.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що відповідачем, одночасно з попередженням позивача про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, було запропоновано посаду завідувача Устимівського будинку культури.

У судовому засіданні представник відповідача зазначив, що позивачу було запропоновано одну посаду, оскільки саме вона відповідала вимогам стосовно освіти позивача. 

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем було дотримано вимоги ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України.

Застосування відповідачем формулювання «можливе» наступне звільнення із займаної посади не можна розцінювати як недотримання роботодавцем вимог ч.1 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки у випадку згоди позивача на запропоновану їй посаду, таке б звільнення могло б не відбутися.

03.04.2025 представником відповідача подано заяву про стягнення з позивача на користь позивача понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 500,00 грн(а.с. 86-87).

Як вбачається з договору про надання правничої допомоги від 18.02.2025, адвокат Грущенко С.Г. надавав правову допомогу відділу культури, спорту та молоді Глобинської міської ради, загальна вартість наданих послуг складає 5 500,00 грн (а.с. 91-93).

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів цивільної справи, 18.02.2025 від представника відповідача - адвоката Грущенка С.Г. надійшов відзив на позовну заяву. Проте, разом з відзивом на позовну заяву відповідачем не подано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікував понести у зв`язку із розглядом справи.

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Як зазначено в статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Трудові відносини регулюються КЗпП України та іншими актами законодавства, прийнятими згідно до нього. Власник, або уповноважений ним орган повинен неухильно додержуватися законодавства про працю.

Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від незаконного звільнення.

Статтею 40 КЗпП України визначено правові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП, України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, між інших, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у п.п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч.1 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Згідно ч.ч.2,3 ст. 49-2 КЗпП України, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Крім того, як роз`яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Як зазначено в п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові – на позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опиис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є: - визнання незаконним та скасування наказувідділу культури, спорту та молоді Глобинської міської ради від 20.12.2024 №267-К «Про звільнення ОСОБА_1 »; - поновлення ОСОБА_1 на посаді художнього керівника Глобинського міського будинку культури Глобинської міської ради з 31.12.2024; - стягнення з відділу культури, спорту та молоді Глобинської міської ради середнього заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 31.12.2024 і до ухвалення судом рішення у справі; стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 25 000 грн.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених, зокрема у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

При розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, з його згоди, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 07.04.2021 у справі №444/2600/19 (провадження №61-13999св20), від 22.07.2021 у справі №456/57/20 (провадження №61-6268св21), від 23.07.2021 у справі №766/12805/19 (провадження №61-7098св21), від 27.08.2021 у справі №712/10548/19 (провадження №61-10299св21), від 09.12.2021 у справі №646/2661/20 (провадження №61-7496св21), від 06.04.2023 у справі №686/2549/22 (провадження №61-12734св22) та інших.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі №6-40цс15, зазначено, що оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Близький за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 07.11.2011 у справі №6-45цс11 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 у справі №800/538/17 (провадження №11-431асі18).

Зазначене також узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 03.10.2023 у справі №752/17592/19 (провадження №61-12242св22), від 11.09.2024 у справі №758/2190/23 (провадження №61-5749св24).
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України, разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно із статтею 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У постанові Верховного Суду від 28.08.2020 у справі №646/7138/18 зазначено, що статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно встановлених обставин справи вбачається, що ОСОБА_1 з 08.02.2021 працювала на посаді керівника художнього Глобинського міського будинку культури Глобинської міської ради за контрактом згідно наказу №18-К від 08.02.2021 (а.с. 6-7).

Рішенням 76 сесії VIII скликання Глобинської міської ради №983 від 26.09.2024 затверджено штатні розписи Глобинського міського будинку культури та Великокринківського сільського будинку культури з 01.01.2024, а також відділ культури, спорту та молоді Глобинської міської ради зобов`язано попередити в установленому законодавством порядку працівників закладів культури про зміну істотних умов праці та внести відповідні зміни до контрактів (а.с. 60-61).

Відповідно до штатного розпису Глобинського міського будинку культури, який затверджений рішенням Глобинської міської ради VIII скликання №983 від 26.09.2024, посада керівника художнього відсутня (а.с. 62-63).

Відповідно до наказу №69 від 07.10.2024 відділу культури, спорту та молоді Глобинської міської ради «Про попередження працівників закладів культури про можливе наступне вивільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва праці», попереджено про можливе наступне вивільнення ОСОБА_1 – керівника художнього Глобинського міського будинку культури 31.12.2024 (а.с. 45).

18.10.2024 ОСОБА_1 – керівника художнього Глобинського міського будинку культури попереджено про можливе наступне звільнення із займаної посади 31.12.2024 за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, відповідно до рішення Глобинської міської ради від 26.09.2024 №983 «Про затвердження штатних розписів Глобинського міського будинку культури та Великокринківського сільського будинку культури». Одночасно запропоновано переведення на посаду завідувача Устимівського будинку культури (а.с. 8).

Наказом відділу культури, спорту та молоді Глобинської міської ради №267-К від 20.12.2024 «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнено ОСОБА_1 , керівника художнього Глобинського міського будинку культури 31.12.2024, у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП (а.с. 9).

Як правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 за два місяці було повідомлено про можливе наступне звільнення із займаної посади у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці.

Таким чином, аналіз змісту вищезазначених норм права та встановлених судом фактів свідчить про те, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства, обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. Оскільки позовні вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди є похідними від позовних вимог про поновлення на роботі, вони також не підлягають до задоволення.

Доводи апеляційної скарги щодо не дослідження судом першої інстанції зібраних у справі доказів, то ці доводи апеляційний суд у складі колегії суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції належно дослідив зібрані у справі докази у їх сукупності, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягали застосуванню, рішення у справі ухвалив на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 08 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Повний текст постанови складено 30 липня 2025 року.

СУДДІ:         А. І. Дорош                О. А. Лобов                        В. М. Триголов