Справа № 130/1302/25 
Провадження № 33/801/759/2025
Категорія: 156 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Заярний А. М.
Доповідач: Матківська М. В.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 липня 2025 року	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі судді Матківської М. В.,
розглянувши апеляційну скаргу захисника особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвоката Хараїм Ольги Валеріївни, 
на постанову Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 30 червня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

Встановив:

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 136946, який складено 02 травня 2025 року о 21 год 54 хв, водій ОСОБА_1 02 травня 2025 року о 21 год 21 хв в м. Жмеринка по вул. Космонавтів, керував автомобілем «Опель Вектра», державний номерний знак НОМЕР_1 , в якого наявні ознаки ДТП (пошкодження ЛКП) в стані алкогольного сп`яніння. Огляд проводився у встановленому законом порядку, на місці зупинки на приладі «Драгер 6810» та в Жмеринській ЦРЛ. Результат огляду 0,49 проміле. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.9а Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Постановою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 30 червня 2025 року визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000,00 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 605,60 грн.
В апеляційній скарзі захисник особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвокат Хараїм О. В. просить скасувати постанову суду першої інстанції і закрити провадження у справі.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу або швидкість реакції № 133 від 02 травня 2025 року не може бути визнаний судом як допустимий доказ вини ОСОБА_1 , оскільки лікар, яка проводила огляд на стан сп`яніння не проходила обов`язкового тематичного удосконалення, а тому не має права проводити огляд. Крім того, огляд ОСОБА_1 на стан сп`яніння в лікарні проводився за допомогою приладу «Алкофор», хоча лікар була зобов`язана провести лабораторні дослідження шляхом відібрання біологічних зразків. Також, вважає, що огляд не є дійсним, оскільки лікар не проводила жодних дій для встановлення клінічної картини, не вимірювала тиск, не перевіряла реакцій ОСОБА_1 , хоча зобов`язана була це зробити згідно вимог інструкції. 
Крім цього, вважає, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а суд першої інстанції не взяв до уваги норми міжнародного договору зокрема конвенцію про дорожній рух від 08 листопада 1968 року, ратифіковану Українською РСР 24 квітня 1974 року. Зазначила, що технічним засобом «Алкофор 307» визначено результат огляду на стан сп`яніння ОСОБА_1 0,49 ‰, з урахуванням точності вимірювання приладу та положень Конвенції про дорожній рух від 08 листопада 1968 року не може в достатній мірі свідчити про перевищення допустимої норми, оскільки результат в 0,49 проміле є нижчим від встановленої міжнародним законодавством норми. 
Крім того вважає, що суд першої інстанції не врахував особу правопорушника, який є військовослужбовцем та не застосував до нього більш м`яке стягнення, ніж передбачено законом, відповідно до ст. 69 КК України, в межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП у виді штрафу без позбавлення права керування транспортними засобами. 
В судове засідання особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання.
Захисник ОСОБА_1 - адвокат Хараїм О. В. у режимі відеоконференції доводи викладені в апеляційній скарзі підтримала, просить постанову суду першої інстанції скасувати, а справу закрити у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення. Не заперечила проти розгляду справи у відсутності ОСОБА_1 .
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення захисника, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дійшов висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з огляду на таке. 
Доказами в справі про адміністративне правопорушення, згідно вимог статті 251 КУпАП, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
За правилами статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Згідно роз`яснень, наданих у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23 грудня 2005 року при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у статтях 247 і 280 КпАП, у тому числі шляхом допиту свідків та призначення експертиз. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Згідно з пунктом 2.9. (а) Правил дорожнього руху водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Частиною першою статті 130 КУпАП передбачено відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
За правилами частин 1 і 2 статті 266 КУпАП особи, які керують транспортними засобами, річковими, морськими або маломірними суднами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, річковими, морськими або маломірними суднами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
Процедура проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, та оформлення результатів такого огляду визначена Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України від 09 листопада 2015 року № 1452/735 (далі - Інструкція).
Так, згідно з пунктом 2 розділу І цієї Інструкції огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі - поліцейського) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.
Пунктом 6 розділу І Інструкції передбачено, що огляд на стан сп`яніння проводиться: поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом; лікарем закладу охорони здоров`я (у сільській місцевості за відсутності лікаря - фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку).
Пунктом 1 розділу ІІ Інструкції передбачено, що за наявності ознак, передбачених пунктом 3 розділу І Інструкції, поліцейський проводить огляд на стан сп`яніння за допомогою спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом.
Згідно з пунктом 7 розділу ІІ Інструкції установлення стану алкогольного сп`яніння здійснюється на підставі огляду, який проводиться згідно з вимогами цієї Інструкції поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів, показники яких після проведення тесту мають цифровий показник більше 0,2 проміле алкоголю в крові. 
Апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Його вина підтверджується наявними у справі матеріалами, а саме:
- протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 136946, який складено 02 травня 2025 року о 21 год 54 хв, згідно якого водій ОСОБА_1 02 травня 2025 року о 21 год 21 хв в м. Жмеринка по вул. Космонавтів, керував автомобілем «Опель Вектра», державний номерний знак НОМЕР_1 , в якого наявні ознаки ДТП (пошкодження ЛКП), в стані алкогольного сп`яніння. Огляд проводився у встановленому законом порядку, на місці зупинки на приладі «Драгер 6810» та в Жмеринській ЦРЛ (а. с. 2);
- роздруківкою з технічного приладу «Drager Alcotest 6810», згідно якої у особи, яку тестують - ОСОБА_1 виявлено результат тесту - 0,76 ‰ (а. с. 1); висновком № 133 щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 02 травня 2025 року, згідно якого ОСОБА_1 перебуває у стані сп`яніння - 0,49 проміле (а. с. 5);
- актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, із якого вбачається, що огляд ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння проведено у зв`язку з виявленими ознаками: нестійка хода, різкий запах алкоголю з рота, почервоніння обличчя; результати огляду на стан сп`яніння за допомогою Алкофор 307: проба позитивна - 0,49 ‰, на місці Драгер 6810 - 0,76 ‰ (а. с. 4);
- направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 02 травня 2025 року, згідно якого у результаті огляду ОСОБА_1 виявлені ознаки сп`яніння: запах алкоголю з рота, почервоніння обличчя (а. с. 3);
- відеозаписом з нагрудної камери поліцейського, на якому зафіксовано подію, що мала місце при складанні протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 136946 від 02 травня 2025 року (а. с. 11).
З`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, які узгоджуються між собою, апеляційний суд приходить до висновку про правильність та обґрунтованість висновку суду першої інстанції про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки він керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, який підтверджено відповідними результатами огляду на стан алкогольного сп`яніння, проведеного поліцейським на місці зупинки транспортного засобу, а також лікарем у закладі охорони здоров`я, що зафіксовано технічними засобами відеозапису.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що висновок № 133 від 02 травня 2025 року не може визнаватися судом допустимим доказом вини ОСОБА_1 з огляду на те, що лікар, яка проводила огляд на стан сп`яніння, начебто не проходила обов`язкового тематичного удосконалення, є необґрунтованим припущенням. Зазначене твердження не підтверджене жодними належними та допустимими доказами, не заявлялося та не оспорювалося самим правопорушником у момент проходження огляду, а тому не може бути підставою для визнання доказу недопустимим. Більше того, така ймовірність жодним чином не спростовує результату огляду, проведеного безпосередньо на місці зупинки транспортного засобу за допомогою сертифікованого приладу «Drager Alcotest 6810», згідно з яким рівень алкоголю в організмі склав 0,76 ‰.
Крім того, посилання захисника на те, що лікар був зобов`язаний провести лабораторні дослідження, шляхом відібрання біологічних зразків не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до положень Інструкції № 1452/735, проведення лабораторних досліджень для визначення стану алкогольного сп`яніння не є обов`язковим. Освідування у таких випадках здійснюється виключно із застосуванням спеціальних технічних засобів, перелік яких затверджений та оприлюднений у Реєстрі на офіційному сайті ДП «Укрметртестстандарт». Лабораторні ж дослідження проводяться виключно у випадках коли водій, учасник дорожнього руху внаслідок ДТП перебуває у несвідомому стані або з тяжкими травмами.
За правилами статті 251 КУпАП відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, тому з метою всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, судом апеляційної інстанції були досліджені долучені до матеріалів справи про адміністративне правопорушення відеозаписи з нагрудних камер інспекторів патрульної поліції, які приймали участь у складанні протоколу про адміністративне правопорушення.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав відеозапис належним та допустимим доказом, оскільки він отриманий у встановленому законом порядку та дозволяє повно і всебічно встановити обставини вчиненого ОСОБА_1 правопорушення.
Як вбачається з долученого відеозапису, з моменту зупинки транспортного засобу ОСОБА_1 не заперечував факту керування автомобілем, повідомивши поліцейським, що їде разом з дружиною забрати доньку.
У зв`язку з наявними ознаками алкогольного сп`яніння поліцейський запропонував ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння - як на місці зупинки, так і в закладі охорони здоров`я. Правопорушник пройшов огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою приладу «Drager Alcotest 6810 на місці зупинки транспортного засобу - результат 0,76 ‰. Не погодившись із результатом освідування ОСОБА_1 був доставлений працівниками поліції до закладу охорони здоров`я, де після проходження огляду за допомогою приладу Алкофор 307 зафіксовано результат - 0,49 ‰.
При цьому правопорушника було доставлено у свідомому стані, а тому жодних об`єктивних підстав для неможливості проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою спеціального технічного приладу Алкофор 307, апеляційний суд не вбачає.
Доводи апеляційної скарги у тій частині, що у діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки технічним засобом «Алкофор 307» визначено результат огляду на стан сп`яніння у 0,49 ‰, що з урахуванням точності вимірювання приладу та положень Конвенції про дорожній рух від 08 листопада 1968 року не може в достатній мірі свідчити про перевищення допустимої норми, апеляційним судом розцінюються критично у зв`язку з наступним.
Відповідно до п. 7 Інструкції № 1452/735 установлення стану алкогольного сп`яніння здійснюється на підставі огляду, який проводиться згідно з вимогами цієї Інструкції поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів, показники яких після проведення тесту мають цифровий показник більше 0,2 проміле алкоголю в крові.
Пунктом 5 статті 8 Конвенції про дорожній рух від 08 листопада 1968 року, яка ратифікована Українською РСР 25 квітня 1974 року (із поправками внесеними Європейською угодою, що доповнює Конвенцію про дорожній рух, які набрали чинності 28 серпня 1993 року), визначено, що "Водій повинен контролювати свій транспортний засіб так, щоб бути завжди спроможним належним чином ним управляти. Він повинен бути знайомий з правилами дорожнього руху, приписами у сфері безпеки дорожнього руху, а також з такими чинниками, що можуть впливати на його поведінку, як втома, вживання лікарських препаратів і управління транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння та під впливом наркотиків».
В національному законодавстві потрібно передбачити спеціальні положення, що стосуються управління під впливом алкоголю, а також допустимий законом рівень вмісту алкоголю в крові, а у відповідних випадках - у повітрі, що видихається, перевищення якого є несумісним з управлінням транспортним засобом.
У будь-якому випадку максимальний рівень вмісту алкоголю в крові відповідно до національного законодавства не повинен перевищувати 0,50 г чистого алкоголю на літр крові або 0,25 мг на літр повітря, що видихається.
Для точного визначення концентрації етанолу в крові використовуються спеціальні сертифіковані та повірені прилади - газоаналізатори, які є спеціальними апаратами, що вимірюють вміст алкоголю в проміле по повітрю, що видихається.
Наведена норма Конвенції не встановлює мінімального рівня алкоголю в крові або у повітрі, що видихається водієм, а навпаки, встановлює його максимальний рівень, за яким настає алкогольне сп`яніння. Проте, Конвенція про дорожній рух не забороняє національним органам влади встановлювати інші показники рівня алкоголю, менші за 0,25 мг у повітрі, що видихається, що й має місце в Україні, де встановлено мінімальний показник рівня алкоголю 0,2‰.
Крім того, посилання на Конвенцію про дорожній рух від 08 листопада 1968 року є юридично некоректним. Відповідно до Конституції України та Закону України «Про міжнародні договори», міжнародні договори застосовуються у частині, що не суперечить законодавству України. А чинна Інструкція № 1452/735 визначає граничний допустимий рівень алкоголю в крові 0,2 ‰. Таким чином, положення Конвенції не можуть скасовувати або змінювати встановлені національним законодавством вимоги.
У зв`язку з викладеним посилання на допустиму похибку вимірювання приладу «Алкофор 307» також не спростовує факт наявності правопорушення. Допустимий рівень алкоголю становить 0,2 ‰, а зафіксоване значення 0,49 ‰ суттєво перевищує цей показник. Навіть з урахуванням можливих похибок вимірювального пристрою, рівень алкоголю значно перевищує встановлену норму, що беззаперечно свідчить про стан сп`яніння.
Доводи апеляційної скарги щодо нібито неправомірності дій працівників поліції або персоналу закладу охорони здоров`я, а також щодо їхньої бездіяльності, апеляційним судом відхиляються як безпідставні та такі, що не спростовують встановленого факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. Зазначені твердження апелянта мають виключно оціночний характер і спрямовані не на спростування фактичних обставин справи, а на ухилення від відповідальності за вчинене правопорушення.
Згідно з ч. 3 ст. 256 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право надати пояснення або зауваження щодо змісту адміністративного протоколу, які додаються до нього, а також викласти мотиви відмови від його підписання. 
Проте, з матеріалів справи вбачається, що у протоколі серії ААД № 136946 від 02 травня 2025 року у графі «Пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, по суті порушення» ОСОБА_1 своїх пояснень не надав та не скористався наданим йому процесуальним правом.
Таким чином, інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не містять належного спростування об`єктивно зафіксованого факту вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП. Факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння підтверджується наявними у матеріалах справи допустимими та достовірними доказами.
Посилання в апеляційній скарзі на можливість застосування більш м`якого стягнення, ніж передбачено законом, відповідно до ст. 69 КК України, в межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП у виді штрафу без позбавлення права керування транспортними засобами, апеляційний суд розцінює критично, та вважає неможливим таке застосування норм права. 
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст. 8 Конституції України).
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.
Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину (правопорушенню). Категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин (правопорушення) повинно бути домірним злочину (правопорушенню). Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину (правопорушення) та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Відповідно до положень ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 8 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення.
Санкція ч. 1 ст. 130 КУпАП за своїм змістом не є альтернативною чи відносно визначеною, а навпаки є безальтернативною та однозначно визначеною, оскільки передбачає накладення штрафу на водіїв у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. 
Відповідно до положень статті 25 КУпАП позбавлення права керувати транспортними засобами може застосовуватися як основне або як додаткове адміністративне стягнення. Проте у контексті статті 130 КУпАП воно є саме основним видом адміністративного стягнення.
У цій справі захисник ОСОБА_1 - адвокат Хараїм О. В. вважає можливим застосування положень статті 69 КК України для фактично звільнення правопорушника від адміністративного стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами. Водночас, стаття 22 КУпАП прямо передбачає, що особа не може бути звільнена від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням, за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 130 КУпАП.
Таким чином, накладення лише штрафу без застосування позбавлення права керування транспортними засобами є неможливим. Застосування підходу, який допускає можливість призначення м`якшого стягнення, ніж прямо встановлено законом (у даному випадку - до військовослужбовця), з посиланням на положення статті 69 КК України, не відповідає засадам справедливості, принципу рівності всіх перед законом, а також суперечить превентивній меті адміністративного стягнення.
За таких обставин апеляційний суд вважає неправомірним застосування аналогії з кримінальним правом, зокрема положень статті 69 КК України, а також неможливим часткове звільнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Апеляційний суд враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення і його мотивування є достатніми й зрозумілими та відповідають вимогам закону. Об`єктивних підстав ставити під сумнів належність, допустимість та достовірність наведених доказів і викладених обставин суд апеляційної інстанції не вбачає.
Таким чином апеляційний суд вважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовані повно та об`єктивно; вина ОСОБА_1 доведена повністю, в зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність в його діях події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП та призначене судом адміністративне стягнення відповідає вимогам статті 33 КУпАП.
На підставі викладеного та керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу захисника особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвоката Хараїм Ольги Валеріївни залишити без задоволення.
Постанову Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 30 червня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП - залишити без змін.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя	М. В. Матківська