ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 2-а-49/11                                           Головуючий у 1-й інстанції: Кутовий Ю.С.
                                                                                           Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2025 року                                                                        м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача                                       Черпака Ю.К.,
суддів                                                             Василенка Я.М., Кобаля М.І.,
за участі секретаря судового засідання          Олешко М.Ю.,
                                        
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Корюківського районного суду Чернігівської області від 15 квітня 2025 року про відмову у задоволенні заяви про встановлення судового контрою за виконанням рішення суду у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
В грудні 2010 року ОСОБА_1 (далі - позивач/апелянт/ ОСОБА_1 ) звернувся до Корюківського районного суду Чернігівської області з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Корюківському районі Чернігівської області, яке в подальшому реорганізовано в Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, (далі - відповідач) з вимогами:
- визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Корюківському районі щодо відмови здійснити нараховування та виплату основної та додаткової пенсії відповідно до статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 01 грудня 2010 року;
- зобов`язати управління Пенсійного фонду України в Корюківському районі здійснити нараховування та виплату основної та додаткової пенсії відповідно до статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 01 грудня 2010 року.
Постановою Корюківського районного суду Чернігівської області від 10 січня 2011 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано незаконним розпорядження управління Пенсійного фонду України в Корюківському районі Чернігівської області № 117146 від 21 травня 2010 року щодо призначення з 01 грудня 2010 року ОСОБА_1 основної пенсії, розмір якої нижче 8 мінімальних пенсій за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування».
Визнано незаконним розпорядження управління Пенсійного фонду України в Корюківському районі Чернігівської області № 117146 від 21 травня 2010 року щодо призначення з 01 грудня 2010 року ОСОБА_1 додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров`ю, сума якої нижче 75 процентів мінімальних пенсій за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування».
Зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Корюківському районі Чернігівської області з 01 грудня 2010 року виплачувати ОСОБА_1 основну державну пенсію в мінімально гарантованому державою розмірі, що визначений частиною четвертою статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування».
Зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Корюківському районі Чернігівської області з 01 грудня 2010 року виплачувати ОСОБА_1 додаткову пенсію за шкоду заподіяну здоров`ю в розмірі, що визначений статтею 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування».
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Корюківського районного суду Чернігівської області із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про встановлення судового контролю за виконанням постанови цього суду від 10 січня 2011 року. У заяві він просив здійснити судовий контроль щодо виплати йому пенсії за липень 2021 року, а також за наступні періоди, обґрунтовуючи своє звернення тим, що вказане судове рішення не виконується належним чином. 
Ухвалою судді Корюківського районного суду Чернігівської області від 15 квітня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Чернігівській області про встановлення судового контрою за постановою Корюківського районного суду від 10 січня 2011 року.
Приймаючи таку ухвалу, суд першої інстанції мотивував свою позицію тим, що адміністративним процесуальним законодавством не передбачено право позивача ініціювати встановлення судового контролю за виконанням судового рішення вже після його ухвалення. Відповідно до частини першої статті 382 КАС України повноваження щодо застосування судового контролю належить виключно суду і реалізується ним під час ухвалення рішення у справі по суті. В конкретному випадку такий контроль у резолютивній частині постанови від 10 січня 2011 року встановлений не був, а отже, повторне його встановлення на стадії виконання процесуально неможливе. Встановлення судового контролю є превентивним засобом, покликаним забезпечити належне виконання рішення у майбутньому, а не реагуванням на вже виниклі труднощі під час виконання. Позивач не довів фактів неналежного виконання рішення чи вичерпання передбаченої законом процедури примусового виконання в порядку Закону України «Про виконавче провадження».
Не погоджуючись із такою позицією суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та ухвалити нове, справедливе рішення. В обґрунтування скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність процесуальної можливості встановлення судового контролю за виконанням рішення після його ухвалення. Така позиція суперечить нормам статей 3, 287, 382-383 КАС України, положенням Конституції України, а також принципу диспозитивності, який дозволяє позивачу самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права. Стверджує, що відсутність виконавчого провадження не перешкоджає розгляду його заяви, оскільки подання звіту про виконання рішення є окремим засобом судового контролю, не тотожним заходам примусового виконання через органи ДВС. Суд першої інстанції помилково застосував застаріле тлумачення положень статті 382 КАС України, не врахувавши нову редакцію цієї норми, введену в дію Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення положень про судовий контроль за виконанням судових рішень» від 21 листопада 2024 року № 4094-ІХ, яка прямо передбачає можливість судового контролю навіть після ухвалення рішення. Також суд безпідставно обмежив його право на обрання способу судового захисту, оскільки частиною другою статті 381-1 КАС України передбачено три способи здійснення судового контролю, і позивач має право ініціювати будь-який із них. Практика Верховного Суду, на яку послався суд першої інстанції (зокрема постанова від 03 жовтня 2018 року), є застарілою та базується на попередній редакції КАС України, яка втратила чинність.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.
Згідно з частиною другою статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за їх відсутності.
Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Надаючи правову оцінку відсутності підстав для встановлення судового контролю, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, а судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує його виконання у встановленому законом порядку, а контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Зазначені положення знайшли своє відображення і в Кодексі адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Так, згідно зі статтями 14, 370 та 372 КАС України судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими для всіх учасників справи, органів влади, підприємств, установ, організацій та підлягають виконанню на всій території України. Їх невиконання тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Процесуальне законодавство також передбачає механізми судового контролю за виконанням рішень, зокрема: зобов`язання подати звіт про виконання (стаття 382 КАС України), накладення штрафу, а також визнання дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними (стаття 383 КАС України).
Як вбачається зі змісту заяви, позивач стверджує, що постанова Корюківського районного суду Чернігівської області від 10 січня 2011 року не виконується належним чином. На його думку, це підтверджується матеріалами справи, зокрема копіями розрахунків пенсії та відсутністю виплати пенсії у визначеному розмірі.
При цьому, суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про встановлення судового контролю, не з`ясував належним чином, чи виконується судове рішення, не дослідив причин його невиконання та не оцінив наданих заявником доказів. Також не було оцінено ризики для позивача у разі подальшого невиконання відповідачем судового рішення.
Така позиція узгоджується із підходом, викладеним у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 640/3719/18, згідно з яким суд першої інстанції, встановивши ознаки можливого невиконання судового рішення, має право зобов`язати відповідача подати звіт про його виконання. Верховний Суд наголосив, що ефективний судовий контроль є інструментом забезпечення обов`язковості рішень суду та має застосовуватись у випадках, коли для виконання рішення можуть знадобитися додаткові процесуальні заходи.
Колегія суддів зазначає, що позивач обрав один із передбачених законодавством способів захисту своїх прав, а саме: звернення із заявою в порядку статті 382 КАС України. Альтернативність цього способу (поряд із примусовим виконанням рішення органами ДВС) прямо випливає з процесуального законодавства та не може бути підставою для відмови у розгляді справи по суті.
При цьому, суд першої інстанції, розглядаючи таку заяву, зобов`язаний дослідити обставини справи, перевірити доводи заявника, встановити, чи наявні об`єктивні підстави вважати, що без втручання суду рішення може залишитися невиконаним. 
Натомість, з тексту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд обмежився лише формальним посиланням на загальні норми процесуального права, не надавши належної правової оцінки заявленим обставинам та доказам.
Такий підхід суперечить завданням адміністративного судочинства, зокрема забезпеченню ефективного захисту прав особи, та фактично позбавляє позивача дієвого механізму реагування на порушення принципу обов`язковості судового рішення.
Крім того, на момент розгляду заяви судом першої інстанції набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення положень про судовий контроль за виконанням судових рішень» від 21 листопада 2024 року № 4094-ІХ, яким, зокрема оновлено зміст статей 381№-383 КАС України та встановлено право суду зобов`язати відповідача подати звіт про виконання судового рішення не лише під час його ухвалення, але й після набрання ним законної сили - за наявності підстав вважати, що таке рішення не виконується.
Враховуючи вказане, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що встановлення судового контролю можливе лише під час ухвалення рішення по суті спору, оскільки це не відповідає чинній редакції КАС України.
При цьому, наявність належних і допустимих доказів, які вказують на ймовірність ігнорування судового рішення, слід вважати достатньою умовою для застосування судового контролю. Саме такий стандарт доказування випливає з аналізу статті 382 КАС України в системному зв`язку з практикою Верховного Суду в зазначеній категорії справ.
У справах, що стосуються пенсійних та інших соціальних виплат, суд за письмовою заявою позивача зобов`язаний встановити судовий контроль шляхом витребування звіту від відповідача, якщо ухвалене на користь позивача рішення не виконується або виникли труднощі з його виконанням.
З огляду на викладене, без належної оцінки доводів та доказів, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування статті 382 КАС України є передчасним.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції не розглянув заяву позивача по суті, не дослідив обставини, які могли б свідчити про ймовірне невиконання рішення, та не обґрунтував мотивів своєї відмови.
В свою чергу, відповідно до частини першої статті 382 КАС України, саме суд, який розглядав адміністративну справу як суд першої інстанції та ухвалив рішення, має повноваження розглядати заяву про встановлення судового контролю та, за наявності підстав, зобов`язати відповідача подати звіт про виконання судового рішення. У справах щодо пенсійного забезпечення, соціальних виплат, допомог, компенсацій та пільг така дія є обов`язком суду за відповідною заявою позивача.
Отже, суд апеляційної інстанції не має процесуальної можливості вирішити питання щодо встановлення судового контролю по суті, оскільки це повноваження належить виключно суду першої інстанції, який розглядав справу і ухвалював рішення. 
Враховуючи це, апеляційна скарга в частині вимоги про ухвалення нового справедливого рішення, що, як вбачається зі змісту скарги, полягає у задоволенні поданої заяви про встановлення судового контролю, задоволенню не підлягає, оскільки її розгляд належить до повноважень суду першої інстанції. У зв`язку з цим справа підлягає направленню до суду першої інстанції для продовження її розгляду по суті.
Керуючись статтями 308, 315, 320, 321, 325, 328, 382 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково
Ухвалу Корюківського районного суду Чернігівської області від 15 квітня 2025 року скасувати, а справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач:                                                                       Черпак Ю.К.

Судді:                                                                                          Василенко Я.М.

                                                                                                    Кобаль М.І.