Справа № 346/3679/21 
Провадження № 22-ц/4808/567/25 
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М. 
Суддя-доповідач Луганська 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 липня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Луганської В.М.
суддів – Девляшевського В.А., Мальцевої Є.Є.,
за участю секретаря – Кузів А.В.
учасники справи
позивач – ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 ,
відповідач – ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 січня 2025 року, ухвалене судом у складі судді Бабій О.М.,
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики,
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 квітня 2016 року в м. Коломия між позивачкою та ОСОБА_3 укладено договір позики грошових коштів в інтересах сім`ї для придбання квартири. Згідно умов договору позивачкою надано ОСОБА_3 у тимчасове користування (позику) грошові кошти в сумі 619 950,53 грн, що становить еквівалент 25 000 доларів США по курсу НБУ на день позики, виключно для купівлі (придбання) в інтересах сім`ї двокімнатної житлової квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею – 63,5 кв.м., про що останнім видано в присутності трьох свідків письмову розписку.
Відповідачами на позичені кошти було придбано в інтересах сім`ї двокімнатну квартиру.
Позивачка вважає, що договір позики був укладений в інтересах сім`ї, а тому відповідачі несуть солідарну відповідальність за вказаним зобов`язанням. 
Договором також передбачено сплату процентів за користування грошовими коштами, одноразово в розмірі 5000 доларів США. Строк виконання зобов`язань визначено 30 днів з моменту пред`явлення позикодавцем вимоги до позичальника про повернення суми грошових коштів позики та процентів за користування цією позикою в інтересах сім`ї для купівлі квартири. 
Позивачкою 02 листопада 2020 року пред`явлено ОСОБА_3 вимогу про повернення отриманих коштів в сумі 25 000 доларів США та 5000 доларів відсотків у строк до 30 днів з моменту пред`явлення,отримання даної вимоги. 
Просила стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь позивачки заборгованість за договором позики грошових коштів в інтересах сім`ї для придбання квартири від 25.04.2026 року та відсотків за користування даною позикою в розмірі 30 000 дол. США, що по курсу НБУ на день подачі цього позову складає 805233, 00 грн, сплачений судовий збір у розмір 8052,33 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 січня 2025 року позов задоволено частково. 
Суд стягнув із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 25 квітня 2016 року в розмірі 30 000 доларів США та судові витрати у розмірі 8052,33 грн. В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_4 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 січня 2025 року та ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги позивачки задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідачка ОСОБА_5 , стверджуючи про невикористання коштів  ОСОБА_3  в інтересах сім`ї, не надала жодних доказів щодо походження коштів, за які було придбане житло, крім показів свідка ОСОБА_6 , яка є мамою відповідачки. Скаржник ставить під сумнів покази вказаного свідка, яка очевидно зацікавлена у вирішенні справи на користь доньки. 
Судом не з`ясовано питання щодо походження коштів, за які подружжя придбало квартиру.
Посилається на те, що суд не врахував його пояснення про те, що жодних доказів окрім договору позики та розписки, а також факту придбання квартири, які б вказували на використання коштів в інтересах сім`ї не існує, так як і не існує доказів придбання житла за інші, а ніж позичені кошти. Придбання квартири відбувалось за готівкові кошти, на той час подружжя не працювало, жодних доказів про наявність коштів, як то банківські виписки, довідки про доходи, та інше матеріали справи не містять. 
Суд першої інстанції посилається на те, що у спірному договорі позики зазначається адреса і площа квартири, що відмінні від адреси та площі, відображені у договорі купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено в майбутньому № 024/6/1/10. Під час укладення договору позики та розписки їх сторонам не могли бути відомі всі дані щодо квартири, зокрема її загальна площа 63,5 кв.м. Однак, вказаний висновок суду першої інстанції ґрунтується на догадках, оскільки судом не враховано той факт, що дім, у якому розташована дана квартира, на момент її купівлі був зведений, відповідачі проводили візуальний огляд планування квартири перед її купівлею, а вищезазначена інформація була надана у розпорядження відповідачів контрагентом з яким укладено договір купівлі-продажу. 
Ні позивачка ні відповідач  ОСОБА_3 не заперечували проти проведення судової технічної експертизи документів, зокрема розписки та договору на предмет встановлення дати їх створення. Висновком експертів не заперечується створення договору та розписки датою зазначеною у ній (квітень 2016р.), однак суд залишив цю обставину без уваги. 
Судом не враховано, що для укладення договору позики, за яким позичальником виступає один з подружжя, отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Відповідачка ОСОБА_5   була цілком та повністю усвідомлена у взятті на себе  ОСОБА_3 боргового зобов`язання в інтересах сім`ї, при цьому жодних дій для визнання договору недійсним нею не вживались. 

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу зазначивши, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність належних і допустимих доказів про укладення договору позики в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошових коштів за цим договором для задоволення потреб сім`ї. Будь-яких інших доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 використав кошти, набуті за договором позики від 25 квітня 2016 року в інтересах сім`ї, матеріали справи не містять. Сам по собі факт зазначення у розписці чи договорі позики про ціль позики, безумовно не свідчить про те, що позика була витрачена за призначенням. Ні позивачем, ні відповідачем - ОСОБА_3 , який позов визнає, не надано суду доказів про обізнаність ОСОБА_5 щодо укладення її колишнім чоловіком розписки та договору позики, а тому відсутні підстави для виникнення у подружжя солідарного обов`язку щодо повернення боргу. ОСОБА_3 не надано належних і допустимих доказів про укладення договору позики в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошових коштів за цим договором для задоволення потреб сім`ї.
Просить рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29.01. 2025 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Стягнути з ОСОБА_3 на її користь – 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

У судове засідання скаржник ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Представник скаржника - ОСОБА_4 судову повістку отримав, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу. Відповідно до вимог ч.5 ст.130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учаснику справи вважається врученням повістки і цій особі.

У судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, на її адресу, яка зазначена у позовній заяві апеляційним судом надсилалася судова повістка, яка повернулася з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно, що відповідно до вимог ч.8 ст.128 ЦПК України є днем вручення судової повістки.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав, посилаючись на заперечення, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без учасників справи, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та стягуючи з ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 25 квітня 2016 року в розмірі 30 000, 00 доларів США, суд першої інстанції виходив з того, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само собою не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, в солідарному порядку обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведенню укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у позику коштів в інтересах сім`ї. Суд дійшов висновку, що не надано належних і допустимих доказів про укладення відповідачем ОСОБА_3 договору позики в інтересах сім`ї та використання отриманих ним у борг грошових коштів за цим договором для задоволення потреб сім`ї. 
Суд дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для стягнення боргу в солідарному порядку, та дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договором позики. 
Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає встановленим по справі обставинам та вимогам закону, виходячи з наступного. 

Судом встановлено, що 25 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів в інтересах сім`ї для придбання квартири на суму 25 000 доларів США, що підтверджується договором та борговою розпискою від 25 квітня 2016 року.
Згідно з п. 1 договору позики ОСОБА_1 при укладенні цього договору передала, а позичальник прийняв у власність – 619 950, 53 грн, що становить еквівалент 25 000 доларів США по курсу НБУ в інтересах сім`ї позичальника – ОСОБА_3 , а саме – для купівлі (придбання) в інтересах сім`ї двохкімнатної квартири, що буде створена в майбутньому за адресою в АДРЕСА_2 на 6 поверсі 9 поверхового житлового будинку загальною площею – 63,5 кв.м, номер квартири – АДРЕСА_3 .
Згідно п. 1.2 договору 25 000 доларів США позичальник зобов`язується повернути готівкою в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день повернення позичених грошей (боргу) та відсотків за користування вказаною позикою у строк – 30 днів з моменту пред`явлення позикодавцем вимоги до позичальника про повернення суми грошових коштів позики та процентів за користування цією позикою інтересах сім`ї для купівлі квартири.
Відповідно до п. 2 договору позики за весь період користування вказаною позикою позичальник повинен сплатити позикодавцю проценти за користування зазначеною позикою, одноразово грошову суму у розмірі 5000 доларів США.
В п. 6 договору зазначено, що дружина позичальника згідна з укладенням цього договору і розуміє, що позичені грошові кошти є грошовими коштами, що позичені в інтересах сім`ї виключно для придбання нерухомого майна, а саме, двохкімнатної квартири, яка буде створена в майбутньому (Калинова Слобода 2) в АДРЕСА_2 , на 6 поверсі 9 поверхового будинку, загальною площею 63,5 кв.м., номер квартири АДРЕСА_3 .
Вказаний договір підписано позикодавцем - ОСОБА_1 та позичальником – ОСОБА_3 . Договір позики не містить підпису ОСОБА_5 .
Розписка від 25 квітня 2016 року містить відомості про отримання ОСОБА_3 від позивачки грошових коштів у сумі 25000, 00 доларів США для придбання квартири, що буде створена в майбутньому за адресою в АДРЕСА_2 на 6 поверсі 9 поверхового житлового будинку загальною площею – 63.5 кв.м, номер квартири – 24.
Згідно умов договору позики позичальник зобов`язується повернути грошові кошти у строк 30 днів з моменту пред`явлення позикодавцем вимоги до позичальника про повернення суми грошових коштів позики та процентів за користування цією позикою.
02 листопада 2020 року позивачка звернулась до відповідача ОСОБА_3 із вимогою про повернення грошових коштів.
Позичальник ОСОБА_3 визнавав, що вимогу він отримав того ж дня, але грошові кошти не повернув до цього часу.
ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з 22 жовтня 2013 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 24 лютого 2021 року між сторонами розірвано.
Відповідно до даних з реєстраційної справи № 1054364926101 за відповідачем 07.10.2016 зареєстровано право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 міськради, загальною площею 63,5 кв.м, житловою 26,8 кв.м .
Квартиру придбано на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому, №024/6/1/10 від 28.04.2016, укладеному між ПП «Сервіс-Буд Інвест» та ОСОБА_3 .
Згідно п. 2.2 договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено в майбутньому № 024/6/1/10 предметом договору є двокімнатна квартира загальною проектною площею 62,9 кв.м., що розташована на 6 поверсі по праву сторону сходової площадки 1 будівельного під`їзду житлового будинку АДРЕСА_2 групи багатоповерхових житлових будинків із приміщеннями громадського призначення по АДРЕСА_2 .
Згідно висновку експертів за результатами проведення судової технічної експертизи документів від 05 березня 2024 року розписка датована 25.04.2016 виконана у період часу раніше березня 2017 року. Більш точно встановити період виконання досліджених записів не представляється можливим у межах наданих зразків порівняння, з урахуванням наявних методик дослідження штрихів рукописних записів та підписів. Виконання досліджувальної розписки, датованої 25.04.2016, в дату вказану в документі (квітень 2016 року), не виключається .

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).
Звертаючись до суду з позовом, позивачка як на підставу своїх вимог посилалася на те, що на позичені кошти відповідачами було придбано в інтересах сім`ї двокімнатну квартиру, тому відповідачі несуть солідарну відповідальність за договором позики. 
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Так, у статті 60 СК України закріплено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
У постанові Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справ і № 638/20603/16 зазначено, що «правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів».
Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається сааме на позивача, а не реалізується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як безперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх не спростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.
Визнання позову одним із відповідачів не звільняє позивача від обов`язку доведення своїх вимог щодо другого з подружжя, зокрема доведення факту укладання договору позики в інтересах сім`ї та витрачанням отриманих на підставі цього правочину коштів в інтересах сім`ї.
Судом встановлено, що договір позики від 25 квітня 2016 року укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_3 з ОСОБА_5 . 
Згідно з п. 1 договору позики ОСОБА_1 при укладенні цього договору передала, а позичальник прийняв у власність – 619 950, 53 грн, що становить еквівалент 25 000 доларів США по курсу НБУ в інтересах сім`ї позичальника – ОСОБА_3 , а саме – для купівлі (придбання) в інтересах сім`ї двохкімнатної квартири, що буде створена в майбутньому за адресою в АДРЕСА_2 на 6 поверсі 9 поверхового житлового будинку загальною площею – 63,5 кв.м, номер квартири – АДРЕСА_3 .
В п. 6 договору зазначено, що дружина позичальника згідна з укладенням цього договору і розуміє, що позичені грошові кошти є грошовими коштами, що позичені в інтересах сім`ї виключно для придбання нерухомого майна, а саме, двохкімнатної квартири, яка буде створена в майбутньому (Калинова Слобода 2) в АДРЕСА_2 , на 6 поверсі 9 поверхового будинку, загальною площею 63,5 кв.м., номер квартири АДРЕСА_3 .
Між тим вказаний договір не містить підпису ОСОБА_5 , що спростовує доводи скаржника про те, що ОСОБА_5 була обізнана та усвідомлювала у взятті на себе скаржником боргового зобов`язання. 
Встановлені обставини у справі не підтверджують, що  саме кошти за договором позики були надані та використані в інтересах сім`ї на придбання квартири, що також  ОСОБА_5  заперечувала. 
З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову про солідарне стягнення боргу за договором позики від 25 квітня 2016 року та дійшов правильного висновку про стягнення боргу з позичальника ОСОБА_3 .
Колегія суддів зазначає, що зазначення в договорі позики від 25 квітня 2016 року, який укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про те, що позичальник ОСОБА_7 отримав грошові кошти для купівлі (придбання) в інтересах сім`ї двохкімнатної квартири, що буде створена в майбутньому за адресою в АДРЕСА_2 на 6 поверсі 9 поверхового житлового будинку загальною площею – 63,5 кв.м, номер квартири – 24 безперечно не свідчить про те, що кошти, які отримано скаржником згідно вказаного договору було використано в інтересах сім`ї і саме для придбання квартири.
Так, згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому №024/6/1/10 у розділі 4 зазначено, що покупець робить чергові цільові внески згідно графіку вказаного у протоколі погодження договірної ціни шляхом внесення коштів у касу, або шляхом перерахуванн6я коштів на розрахунковий рахунок продавця. Між тим, скаржником не надано суду належних доказів на підтвердження того, що сааме грошові кошти, які отримав скаржник згідно договору позики від 25 квітня 2016 року були внесені в касу забудовника. 
Скаржником не підтверджено належними доказами відсутність власних коштів подружжя на придбання квартири, не спростовано ні позивачем, ні скаржником доводи ОСОБА_5 про те, що подружжя перебувало на заробітках за кордоном і після повернення за гроші, які були зароблені за кордоном подружжя придбало квартиру, тому в цій частині доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу.
В п. 2.2 договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено в майбутньому № 024/6/1/10 зазначено, що предметом продажу є двокімнатна квартира загальною проектною площею 62,9 кв.м., що розташована на 6 поверсі по праву сторону сходової площадки 1 будівельного під`їзду житлового будинку АДРЕСА_2 групи багатоповерхових житлових будинків із приміщеннями громадського призначення по АДРЕСА_2 міськради.
Згідно п. 2.3 загальна площа квартири за даним договором не є остаточною оскільки вирахувана виходячи з відповідних проектних даних. Остаточна загальна площа житлового приміщення за даним договором буде визначена виходячи з даних технічної інвентаризації.
Згідно технічного паспорту на квартиру, який виготовлено станом на 18 квітня 2016 року, загальну площу квартири зазначено 63, 5 кв.м. З урахуванням зазначеного, посилання суду першої інстанції на те, що під час укладання договору позики та розписки їх сторонам не могли бути відомі всі дані щодо квартири, зокрема її загальна площа, 63, 5 кв.м. є помилковим і в цій частині доводи апеляційної скарги є слушними. Разом з тим ця обставина не впливає на правильний висновок суду про стягнення суми боргу за договором позики з позичальника, оскільки ні позивачем, ні скаржником не доведено належними доказами використання коштів за договором позики в інтересах сім`ї.
       Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін та правильно вирішив спір по суті.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 січня 2025 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.
Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то суд не здійснює перерозподіл судових витрат по сплаті судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

За ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст.141ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності.
Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема,у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено,що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_8 просить стягнути з відповідача ОСОБА_3 витрати за надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції в розмірі 10 000 грн. На підтвердження понесених витрат до відзиву на апеляційну скаргу представником ОСОБА_8 – адвокатом Шунтовим О.М. додано договір про надання правової допомоги від 26.03.2025 року, укладений між ОСОБА_8 та адвокатом Шунтовим О.М.; акт про надання правничої допомоги від 14.04.2025 року, яким ОСОБА_8 та адвокат Шунтов О.М. засвідчили, що виконавець надав, а клієнт отримав такі послуги: консультації, складання відзиву на апеляційну скаргу, представництво інтересів у Івано-Франківському апеляційному суді (10год) – 10 000 грн. Тобто, відповідачкою документально підтверджено та доведено витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції.
Заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції відповідачем ОСОБА_3 не надано. З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 надано докази понесених нею витрат на правничу допомогу, враховуючи, що від скаржника не надійшло заяви про не співмірність заявлених витра на правову допомогу, вказані витрати підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у розмірі 10000, 00 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_9 , в інтересах якого діє  ОСОБА_4  залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 січня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_9 , ідентифікаційний номер платника податків  - НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер платника податків – НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 липня 2025 року.

Головуючий                 В.М. Луганська

Судді:                 В.А. Девляшевський

                       Є.Є.Мальцева