Справа № 452/4322/24                                Головуючий у 1 інстанції: Казан І.С. 
Провадження № 22-ц/811/913/25                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       22 липня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - судді Ніткевича А.В.
суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Буловчака Віталія Івановича на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 лютого 2025 року в складі судді Казан І.С. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, - 
встановив:
У листопаді 2024 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у розмір 70 000 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.08.2022 відповідачу надано в борг зазначені грошові кошти та ним отримані, що підтверджується борговою розпискою від 15.08.2022. Оскільки сторонами не було встановлено строк повернення позики, тому позивач керуючись ст. 1049 ЦК України (згідно якої позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це), надіслав відповідачу 7 жовтня 2024 року вимогу про повернення позики. Дана вимога вручена відповідачу 15 жовтня 2024 року і таким чином з 15 листопада 2024 року відповідач став таким, що прострочив виконання свого зобов`язання з повернення позики в розмірі 70000грн. Так як зобов`язання за договором позики не виконано, позивач просив про задоволення позову. 
Оскаржуваним рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 лютого 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено повністю
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 15 серпня 2022 року в розмірі 70000 грн (сімдесят тисяч гривень) грн. та 1211,2грн (одну тисячу двісті одинадцять гривень 20коп), а всього 71211,2грн (сімдесят одну тисячу двісті одинадцять гривень 20 коп).
Рішення оскаржив ОСОБА_1 , апеляційну скаргу в інтересах якого подав адвокат Буловчак В.І. 
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики. Така позиція позивача не відповідає реальним обставинам передачі вказаних коштів. Зокрема, між позивачем та відповідачем існував ряд інших взаємин та фінансових відносин не пов`язаних із отриманням коштів в борг, а саме вони є співзасновниками ТОВ «Бабусин Збанок». Вказані кошти передавались позивачем для діяльності підприємства. Власне через вказану обставину при формулюванні розписки, використовувалась фраза «отримав», а не позичив, чи отримав в борг, тощо. З цієї ж причини і не було вказано строку повернення коштів, оскільки це не була позика. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулась передача певної суми коштів саме у борг. 
Просить скасувати рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 лютого 2025 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача, адвокат О.Костич висловив заперечення. Зокрема, категорично заперечив існування будь-яких фінансових відносин між ним та відповідачем, окрім як відносин щодо надання позики. 
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити правові висновки. 
Як вбачається із змісту розписки від 17.05.2021, в ній жодним чином не йдеться про передачу відповідачу грошових коштів для діяльності підприємства, де вони були засновниками, як стверджує відповідач. Відповідач жодним чином не обґрунтував, як саме грошові кошти передані однією фізичною особою іншій могли б бути використані відповідачем в діяльності підприємства. 
З аналізу статей 545, 1047, 1049 ЦК України вбачається, що договір позики укладений в усній чи письмовій формі не обов`язково повинен містити строк повернення позики. Отже, і розписка, яка видається позичальником, і підтверджує укладення договору позики, може не містити строку повернення грошових коштів, які передані позичальнику. 
Відсутність у розписці запису про зобов`язання відповідача повернути отримане ним в борг не є підставою для відмови у позові, оскільки складаючи вказану розписку і підписуючи її, відповідач тим самим взяв на себе зобов`язання повернути кошти. 
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення кредитної заборгованості, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли відносини з повернення коштів за договором позики (борговою розпискою). Зокрема, встановивши справжню природу правовідносин сторін, якими підтверджено позику та факт передання позивачем відповідачу коштів у розмірі 70000грн, з огляду на порушення відповідачем зобов`язання щодо повернення цієї позики, а також відсутність у сторони позивача претензій щодо стягнення будь-яких інших коштів через невиконання відповідачем основного зобов`язання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у заявленому повному обсязі.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить із такого.
Судом встановлено, що 15 серпня 2022 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 суму 70000 гривень, що в еквіваленті станом на час написання розписки становило 1772 дол. США, про що свідчить розписка (а.с.6).
07 жовтня 2024 року ОСОБА_2 направив на адресу ОСОБА_1 вимогу про повернення позики (а.с.7-9), яка адресатом отримана 15.10.2024 (а.с.10). 
Доказів про повернення отриманих коштів, матеріали справи не містять. 
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
З приписів статті 207 ЦК України вбачається, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно із статтею 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
За змістом статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зроблено висновок про те, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Згідно із вимогами частин першої, другої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 520/11358/15-ц (провадження № 61-7539св21) зроблено висновок, що «тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок».
Вказаний висновок підтриманий Верховним Судом у постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 705/3275/18 (провадження № 61-12851св21).
Матеріали справи не містять доказів і судом першої інстанцій не було встановлено факту неотримання позичальником ОСОБА_1 коштів від ОСОБА_2 . Навпаки у письмових поясненнях ОСОБА_1 підтвердив факт отримання коштів від ОСОБА_2 .
Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.
Водночас, матеріали справи не містять доказів, що між сторонами виникли інші правовідносини, на підставі яких могла бути написана розписка від 15.08.2022 року. Зміст розписки від 15.08.2022 не дає підстав стверджувати, що кошти які були отримані ОСОБА_1 від ОСОБА_2 мали інше цільове призначення, ніж в борг. 
Тому, досліджуючи цю боргову розписку, суд дійшов правильного висновку про наявність між сторонами правовідносин саме з договору позики.
Установивши, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики, ОСОБА_1 у передбачений договором строк кошти не повернув, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики.
Відсутність у розписці запису про зобов`язання повернути відповідачем отримане ним не є підставою для відмови в позові, оскільки, складаючи вказану розписку і підписуючи її, відповідач тим самим взяв на себе зобов`язання повернути кошти. Такий висновок випливає з реальності укладеного між сторонами договору та положень статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника повернути позикодавцеві передану йому позику (постанова Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 686/21857/16-ц).
Наявність у позивача боргових документів - розписок відповідача, свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.
Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що між сторонами в належній формі укладений договір позики, проте ОСОБА_1 порушив свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів.
Не встановлення у розписці строку повернення коштів надавало позивачу право в порядку, визначеному ст. 509 ЦК України направити позичальнику вимогу про повернення коштів по місцю його проживання, якою надано тридцяти денний строк на повернення отриманих коштів в повному обсязі, яку відповідач отримав 15.10.2024 року, що не оспорювали сторони. 
З огляду на вказане, строк користування грошовими коштами, отриманими за розпискою від 15.08.2022 закінчився 15.11.2024, однак станом на час розгляду справи такі повернуті не були, чого не заперечував відповідач. 
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункти 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, підтверджуючих, що наявна в матеріалах справи розписка від 15.08.2022 свідчить про існування між сторонами інших фінансових відносин, не пов`язаних із отриманням коштів у борг.
Таким чином, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та постановив рішення з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права.
З огляду на зазначене, підстави для скасування рішення суду з наведених апелянтом підстав відсутні.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,
ухвалив:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Буловчака Віталія Івановича залишити без задоволення. 
Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 лютого 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 липня 2025 року. 

Головуючий                                 А.В. Ніткевич

Судді                                         С.М. Бойко

                                                                       С.М. Копняк