Справа № 943/793/24                                         Головуючий у 1 інстанції: Кос. І.Б. 
Провадження № 22-ц/811/735/25                                Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                01 серпня 2025 року м. Львів 
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Марко О.Р., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області на рішення Буського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа – Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області, про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановив:
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити факт постійного проживання на території України станом на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року) і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13.11.1991 року). 
Свої вимоги заявник обґрунтовував тим, що 28.11.1980 року йому видано паспорт громадянина колишнього СРСР, зразка 1974 року, серії НОМЕР_1 , який він втратив, за обміном паспорта після проголошення незалежності України не звертався. 
09.09.2023 року він звернувся до Буського відділу ГУ ДМС у Львівській області із заявою щодо оформлення паспорта громадянина України вперше. Однак, через неможливість встановити його особу та приналежність до громадянства України, йому було надано відмову і рекомендовано звернутися до суду із заявою про встановлення факту проживання на території України станом на 24.08.1991 року або на 13.11.1991 року.
Зазначає, що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Буськ, Буського району, Львівської області, у 1980 році закінчив Побужанську середню школу, в 1981 році закінчив Львівське ТУ №53 за спеціальністю токар, з 16.11.1981 року по 22.11.1983 року проходив строкову військову службу в радянській армії, 20.03.1992 року прийняв присягу на вірність народу України, що підтверджується відміткою у його військовому квитку, з 08.02.1984 року по грудень 1997 року працював токарем на Львівському автобусному заводі і проживав у гуртожитку заводу за адресою: АДРЕСА_1 , з серпня 2006 року по серпень 2010 року працював токарем на ТОВ «Львівський завод ГМПТ». З 1980 року по 1985 рік був зареєстрований та проживав за адресою: с. Ланерівка, Буського району, Львівської області, з 21.09.1995 року по 21.09.1997 року його місце проживання було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 . На даний час проживає без реєстрації в АДРЕСА_2 . 
Зважаючи на те, що в інший спосіб заявник не може довести факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року та станом на 13.11.1991 року і, відповідно, не може отримати паспорт громадянина України, з метою захисту своїх прав, звернувся з вимогами про встановлення даного факту в судовому порядку.
Рішенням Буського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2024 року заяву ОСОБА_1 задоволено.
Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року) і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13.11.1991 року). 
Рішення суду оскаржила заінтересована особа Головне управління ДМС України у Львівській області, просить його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаної заяви.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що умови та порядок оформлення належності (ст.3), набуття (ст.ст.7, 8 ) та прийняття (ст.9) до громадянства України мають різні процедури і регламентуються Законом України «Про громадянство України» від 18.01.2001 року №2235-ІІІ та Указом Президента України від 27.03.2001 року №215 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями, з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.
В цьому контексті зауважує, що покликання суду першої інстанції на норми п.3 ч.2 ст.9 Закону України «Про громадянство України» про те, що безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України», є помилковими, оскільки процедура прийняття до громадянства стосується іноземців і таке рішення приймається Указом Президента України.
Встановлення належності до громадянства України, відповідно до ст.3 Закону, стосується осіб, які перебували у громадянстві колишнього СРСР. Зазначена норма зумовлена Законом України «Про правонаступництво України» та принципам Європейської конвенції про громадянство. 
Наголошує, що встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України (13.11.1991 року) є підставою для оформлення належності до громадянства України, тому заявник повинен чітко сформулювати прохальну частину заяви в залежності від правової мети встановлення такого юридичного факту, однак, заява ОСОБА_1 фактично містить прохання суду встановити одночасно два окремі юридичні факти, які є різними підставами для оформлення належності до громадянства щодо двох різних спірних періодів. 
Вказує на те, що після втрати паспорта зразка 1974 року, ОСОБА_1 протягом тридцяти років незалежної України не звертався за оформленням і не був документований паспортом громадянина України, відтак, мова йде про відновлення загубленого чи знищеного документа, а саме: про первинне оформлення паспорта України вперше після досягнення повноліття, що потребує ідентифікації/встановлення його особи та підтвердження належності до громадянства України.
Зазначає, що заявник, станом на 1991 рік, мав 28 років, разом з тим, не надав суду письмових доказів, які б належним чином посвідчили факт постійного проживання повнолітньої особи на території України. Сам документ, що посвідчує особу заявника у ОСОБА_1 відсутній, паспорт громадянина СРСР – зі слів втрачений, при тому, заявник не повідомляє, коли і при яких умовах його втратив, чи звертався невідкладно за відновленням паспортного документа.
Додає, що трудова діяльність, згідно заяви, в період з 1984 по 1997 рік токарем на Львівському автобусному заводі не підтверджується належними доказами, трудової книжки заявник до заяви не долучив, натомість, реєстрація місця проживання в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджена лише щодо періоду з 1995 по 1997 рік, що не охоплює спірний період 1991 року, а інших документів, які б підтверджували проживання заявника на території України, станом на 1991 рік, до заяви не долучено, копію реєстраційного номера облікової картки платника податків заявник не надав.
Зауважує, що інформація щодо місця народження заявника у свідоцтві про народження та копії заяви про видачу паспорта колишнього СРСР зразка 1974 року, так і військового квитка містить розбіжності, а саме: у свідоцтві зазначено місце народження – м. Буськ, Буський район, Львівська область, а у формі №1 та у військовому квитку – с. Ленарівка, Буського району, Львівської області.
Зазначає, що встановивши розбіжність в персональних даних заявника, для об`єктивного і повного з`ясування обставин справи не ініціював залучення відповідного відділу ДРАЦС, згідно повноважень останнього, з метою з`ясування усунення таких розбіжностей. 
Наголошує, що факт постійного проживання встановлюється як прямими доказами – довідками про прописку/реєстрацію місця проживання, так і непрямими (додатковими) доказами – документами про навчання, проходження військової служби, довідка з місця праці, довідка з медичних установ, документи на підтвердження факту внесення органом внутрішніх справ України напису «громадянин України», архівні довідки, витяги та копії з особових справ із збереженою ксерокопією паспорту та фотографіями, тощо.
При відсутності інших доказів як прямих так і не прямих, та тривалого часу що минув з 1991 року, неможливо встановити факт постійного безвиїзного проживання станом на 1991 рік, а отже, вважає, що долучені до заяви матеріали вказаний факт не підтверджують. 
Апелянт наголошує на необхідності застосування до спірних правовідносин висновків, що викладені у постановах Верховного Суду від 21.07.2021 року у справі №740/4027/20, від 12.02.2020 року у справі №198/552/18, від 07.08.2023 року у справі №756/16751/21.
У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 – адвокат Коченаш Ю.К. висловилась в заперечення доводів апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
При цьому зазначала, що 28.11.1980 року Буським РВВС у Львівській області заявнику було видано паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_2 . Заявник в судовому засіданні пояснював, що він працював токарем на Львівському автобусному заводі, у 1991 році надав свій паспорт зразка СРСР у відділ кадрів для обміну на паспорт громадянина України, у 1997 році завод було реорганізовано і з цього часу паспорт втрачено. Заявником було долучено до матеріалів справи довідку, видану ПАТ «Пасавтопром» №05/280 від 08.10.2024 року, якою підтверджується працевлаштування заявника на Львівському автобусному заводі у спірний період з лютого 1984 року по грудень 1997 року. Також заявнику було присвоєно код платника податку, який і надалі за ним закріплений. Картка платника податків у заявника відсутня, оскільки для присвоєння коду платника податків зверталося підприємство, на якому він працював. Наявність коду платника податку підтверджується листом Пенсійного фонду України у Львівській області, що наявне в матеріалах справи. 
Вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено та надано правову оцінку доказам у їх сукупності, які підтверджують факт постійного проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року. Заінтересованою особою на підтвердження своїх доводів не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що заявник залишав територію України чи є громадянином іншої держави, що по суті могло б вплинути на приналежність його до громадянства України, а отже, встановлення факту, за яким він звернувся до суду. 
Зауважує, що заявник не має іншого способу отримати паспорт громадянина України, ніж як звернення до суду із заявою про встановлення факту проживання на території України станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року. Встановлення цього факту дає заявнику можливість реалізувати своє право для отримання паспорта України. 
В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.247, ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено апеляційним судом у відсутності учасників справи без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 22.07.2025 року, є дата складення повного судового рішення – 01.08.2025 року.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Судом встановлено, що 09.09.2023 року заявник звернувся до Буського відділу ГУ ДМС у Львівській області із заявою щодо видачі йому паспорта громадянина України вперше. У заяві зазначив, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 і все життя проживав на території Буського району, за винятком служби в армії СРСР 1981 – 1983 років, ніколи не був одружений. В 1980 році в Буському РВВС Львівської області отримав паспорт СРСР зразка 1974 року, який ним є втрачений.
Згідно листа Буського відділу ГУ ДМС у Львівській області від 21.09.2023 року, вказано про процедуру встановлення належності до громадянства України особою, яка станом на дату 24.08.1991 року постійно проживала або на 13.11.1991 року проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, та зазначено про відсутність інформації щодо оформлення заявником документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. За обліковими даними, заявник документований паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_1 , виданого 28.11.1980 року Буським РВВС у Львівській області. Для встановлення належності до громадянства України, заявнику було рекомендовано звернутися до суду із заявою про встановлення факту проживання на території України станом на 24.08.1991 року або на 13.11.1991 року.
За даними картотеки заяв про видачу паспорта громадянина СРСР зразка 1974 року, що було надано відділом паспортизації ГУ ДМС у Львівській області на запит Буського відділу ГУ ДМС у Львівській області, виявлено заяву про видачу паспорта громадянина СРСР зразка 1974 року на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 28.11.1980 року Буським РВВС у Львівській області.
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого повторно Буським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Золочівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 08.09.2023 року, заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: м. Буськ, Буського району Львівської області, матір: ОСОБА_3 , актовий запис про народження від 12.04.1963 року №17, місце державної реєстрації: виконавчий комітет Яблунівської сільської ради Буського району Львівської області.
Атестатом про середню освіту, виданим директором Побужанської середньої школи 24.06.1980 року, підтверджується, що ОСОБА_1 у 1980 році закінчив курс Побужанської середньої загально-освітньої трудової політехнічної школи в с. Побужани, Буського району, Львівської області.
У 1981 році заявник закінчив Львівське ТУ №53, за спеціальністю токар, що підтверджується дипломом серії НОМЕР_4 від 10.07.1981 року.
З 16.11.1981 року по 22.11.1983 року заявник проходив військову службу, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_5 , виданим 09.11.1983 року. З даного військового квитка вбачається, що 20.03.1992 року заявник прийняв присягу на вірність народу України (сторінка 23, розділ VІІ. Особливі відмітки, штамп ІНФОРМАЦІЯ_3 ). Відповідно до сторінки 23 військового квитка, звірено дані військового обліку заявника 23.02.1996 року.
Довідкою, виданою Побужанським старостинським округом 25.10.2023 року підтверджується, що заявник з 1980 року по 1985 рік був зареєстрований за адресою: с. Ланерівка, Буського району, Львівської області.
Відповідно до запиту виконавчого комітету Буської міської ради до відділу обліку та моніторингу інформації про місце проживання громадян ГУ ДМС у Львівській області від 01.08.2023 року №1606 та від 05.10.2023 року №1914 про надання інформації щодо зареєстрованого місця проживання громадянина України, місце проживання заявника в період з 21.09.1995 року по 21.09.1997 року було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .
Довідкою, виданою виконавчим комітетом Буської міської ради від 01.08.2023 року №121, підтверджується, що заявник проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .
Із листа Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 01.07.2024 року вбачається, що відповідно до реєстру застрахованих осіб ОСОБА_1 було присвоєно РНОКПП: НОМЕР_6 , номер облікової картки застрахованої особи: НОМЕР_7 , працював на ВАТ «Львівський завод гідромеханічних передач» в період з 01.01.1998 року по 31.07.2006 року, на «Львівському заводі ГМПТ» – в період з 01.08.2006 року по 17.09.2010 року.
Довідкою, виданою ВАТ «Пасавтопром» №05/280 від 08.10.2024 року підтверджується, що ОСОБА_1 в серпні 1981 року був прийнятий в цех двоступеневих гідромеханічних передач токарем третього розряду, в листопаді 1981 року звільнений із заводу у зв`язку з призовом до радянської армії, в лютому 1984 року прийнятий в цех двоступеневих гідромеханічних передач токарем третього розряду по грудень 1997 року. 
Вказаною довідкою підтверджується, що заявник безперервно працював на Львівському автобусному заводі в період з 1984 року по 1997 рік.
Також встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України, окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 1) факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; 2) встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; 3) заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); 4) чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких, зокрема, відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України – постійного проживання на території України.
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, – з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).
Встановлення належності особи до громадянства України це визнання особи громадянином України відповідно до статті 3 Закону України «Про громадянство України», але яка з тих чи інших причин досі не має паспорта громадянина України та не є громадянином іншої держави.
Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року №1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення, предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.
З метою організації виконання Закону України «Про громадянство України», Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, зокрема, затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі – Порядок).
Так, зокрема, цим Порядком відповідно до Закону України «Про громадянство України» визначено перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.
Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку, встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.
Пунктом 8 зазначеного вище Порядку передбачено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України», особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:
а) заяву про встановлення належності до громадянства України;
б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);
в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Тобто у таких випадках, одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час, та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі №522/20494/18 (провадження №61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі №523/14707/19 (провадження №61-16116св20), від 07 серпня 2023 року у справі №756/16751/21 (провадження №61-5793св23), від 06 листопада 2023 року у справі №511/2413/19 (провадження №61-10582св23), від 13 лютого 2024 року у справі №501/437/23 (провадження №61-15105св23).
Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Оскільки заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України».
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 був документований паспортом громадянина СРСР серії НОМЕР_8 , виданим 28.11.1980 року, паспорт громадянина України не отримував.
У справі, яка переглядається, заявник, посилаючись на статтю 3 Закону України «Про громадянство України», просив суд встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року і на 13 листопада 1991 року.
Цей факт має значення для встановлення належності заявника до громадянства України та, в подальшому, отримання паспорта громадянина України.
Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій про те, що заявником на підтвердження своїх вимог надано достатньо належних та допустимих доказів, які в сукупності свідчать про постійне проживання заявника на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року), зокрема: документи щодо його роботи (з серпня 1981 року по грудень 1997 року) на Львівському автобусному заводі, присвоєння ІПН 23021652 та показання свідків. 
При цьому, відомостей про те, що заявник залишав територію України чи є громадянином іншої держави матеріали справ не містять.
Таким чином, суд першої інстанції дослідив усі наявні в справі докази у їх сукупності, дав їм належну оцінку та правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, дійшовши обґрунтованого висновку про задоволення заяви в частині встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Заперечуючи проти задоволення заяви, Головне управління ДМС України у Львівській області не надало доказів, які б спростували висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року постійно проживав на території України.
Колегія суддів зауважує, що від встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року на території України залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника. Законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
В даному випадку, єдиним способом для вирішення питання щодо встановлення факту проживання на території України для захисту прав заявника є лише судовий порядок.
Разом з тим, у своїй заяві ОСОБА_1 просив встановити факт його постійного проживання на території України як станом на 24 серпня 1991 року, так і станом на 13 листопада 1991 року.
Однак, згідно із статтею 3 Закону України «Про громадянство», громадянами України є, зокрема, усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня1991 року) постійно проживали на території України, та особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, – з 13 листопада 1991 року.
Тобто, згідно із зазначеними нормами права, особи є громадянами України або з 24 серпня 1991 року або з 13 листопада 1991 року.
Встановлення факту проживання особи на території України, як станом на 24 серпня 1991 року, так і станом на 13 листопада 1991 року, є порушенням вказаних норм.
Відповідні висновки щодо необхідності конкретизації дати, станом на яку потрібно встановити факт постійного проживання заявника на території України (24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року), викладені у постановах Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі №473/540/20, провадження №61-10919св21, від 12 червня 2024 року у справі №501/3550/22, провадження №61-2152св24.
Зважаючи на те, що ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року був громадянином колишнього СРСР, пунктом 8 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень передбачено подання для встановлення належності до громадянства України саме судового рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року, колегія суддів доходить висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України станом на 13 листопада 1991 року з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні такої вимоги заявника, оскільки встановлення даного факту є окремою підставою для встановлення належності до громадянства України.
Безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, що викладені у постанові від 21 липня 2021 року у справі №740/4027/20, оскільки фактичні обставини, предмет вимог та правове регулювання у цій справі і у справі, яка переглядається, відрізняються.
Так, Верховний Суд у постанові від 21 липня 2021 року у справі №740/4027/20 погодився з висновком суду першої інстанції про те, що заявниця просила встановити факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, у зв`язку з працевлаштуванням її матері станом на лютий 1991 року палатною санітаркою у неврологічному відділенні Кримської обласної клінічної лікарні, що не може бути беззаперечним доказом проживання заявниці на території України, оскільки станом на 1991 рік вона була повнолітньою. Суд вважав, що не можливо встановити факт постійного проживання заявниці на території України станом на 1991 рік на підставі доказів, які не містять інформації щодо такого проживання саме відносно особи, яка безпосередньо звернулася із заявою про встановлення такого факту.
Обставини, встановлені постановою Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №198/552/18, не є подібними обставинам у справі, що переглядається. Зокрема, у справі №198/552/18 встановлено, що особа, яка зверталась до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання станом на 24 серпня 1991 року, проживала в Росії, а в 1990 році приїхала в Україну до батьків, однак, по дорозі загубила паспорт та весь час проживає без нього. Заявником не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про його постійне проживання на території України з 1991 року.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що суд першої інстанції, не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у наведеній постанові Верховного Суду.
Отже, в іншій частині, підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:
апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області задовольнити частково.
Рішення Буського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2024 року в частині встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України станом на 13 листопада 1991 року – скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цієї вимоги заявника відмовити.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 01 серпня 2025 року.

Головуючий                                           С.М. Бойко

Судді:                                                   С.М. Копняк

                                        А.В. Ніткевич