КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/10320/2025
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
  м. Київ                                                                                        Справа № 367/6558/23
 
12 червня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                         - Борисової О.В.    
                                    - Рейнарт І.М.
при секретарі             - Уляницькій М.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шкварка Андрія Володимировича на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Одарюка М.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про виділення в натурі часток житлового будинку, господарських будівель та споруд,-
 
в с т а н о в и в:
 
У серпні 2023 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовомдо ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про виділення в натурі часток житлового будинку, господарських будівель та споруд.
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину, посвідченого державним нотаріусом Бучанської міської державної нотаріальної контори Київської області 16.10.2020 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1250, він та ОСОБА_4 успадкували по частці 64/100 часток житлового будинку   АДРЕСА_1 , та належалиспадкодавцеві ОСОБА_5 . Відповідно частина від 64/100 часток вказаного вище житлового будинку складає 8/25 часток. 
ОСОБА_4 здійснив відчуження своє частини шляхом укладення договору дарування із ОСОБА_2 . Земельна ділянка, на якій розташована частина спірного будинку, що належить йому, не приватизована, але знаходиться в його постійному користуванні. Оскільки домовитись з відповідачкою про поділ (виділ) в натурі житлового будинку та господарських будівель неможливо, що призвело до неможливості укласти договір про поділ (виділ) спірного майна в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 367 ЦК України, він вимушений звернутися до суду з відповідним позовом.
З урахуванням наведених обставин, позивач     ОСОБА_1 просив суд встановити порядок володіння та користування житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виділення в натурі  часток співвласників в житловому будинку відповідно до визначеного варіанту № 1 висновку експерта за результатами проведеного будівельно - технічного дослідження № Д - 18/23 від 21.08.2023року, а саме: виділити йому у власність наступні приміщення: 2-1, площею 11,00 кв.м., 2-2 площею 3,6 кв.м., 2-3, площею 1,5 кв.м., 2-4, площею 13,6 кв.м., разом 29,7 кв.м. та виділити ОСОБА_2 наступні приміщення: 2-7, площею 6,1 кв.м., 2-6, площею 5,6 кв.м., 2-5, площею 19,3 кв.м., разом 31,0 кв.м.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 13 березня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про виділення в натурі часток житлового будинку, господарських будівель та споруд, відмовлено.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Шкварка Андрій Володимировичподав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 березня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову  ОСОБА_1 .
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що порядок користування житловими приміщеннями у будинку, який належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у будинку.
Виділ з нерухомого майна частки як самостійного об`єкта повинен відповідати умовам, що передбачені чинними будівельними нормами що, зокрема, встановлюється за результатами проведення будівельно-технічної експертизи та висновку щодо технічної можливості такого виділу.
На підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано суду відповідні докази, а саме: висновок експерта, який містить технічну можливість виділу частини домоволодіння між сторонами, який безпідставно судом першої інстанції не взятий до уваги та не врахованийпри вирішенні спору по суті.
В свою чергу відповідач, заперечуючи щодо поділу будинку за варіантом №1 висновку експерта за результатами проведеного будівельно-технічного дослідження, в порядку, передбаченому статтею 81 ЦПК України, не надав суду належні та допустимі докази на підтвердження своїх доводів, побудувавши їх на припущеннях; не заявляв відповідного клопотання про призначення додаткової чи повторної будівельно-технічної експертизи у зв`язку з не погодженням з варіантом виділення в натурі часток житлового будинку, господарських будівель та споруд.
Відзив на апеляційгу скаргу до суду не надходив.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2   адвокат  Мєстєчкіна Ольга Іванівна проти доводів апеляційної скарги  представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шкварко Андрія Володимировича   заперечувала  посилаючись на їх безпідставність  та просила скаргу залишити без задоволенння, а  рішення суду- без змін.
Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат  Шкварко  Андрій Володимирович, а також  третя особа у справі ОСОБА_3   в судове засіданння не з?явились, про день та час розгляду справи апеляційним судом  повідомлені у встановленому порядку, а  тому суд вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.
 Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника  відповідачки, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає  задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено, що     ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності від  64/100 частин житлового будинку     АДРЕСА_2  на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 жовтня 2020 року, посвідченого державним нотаріусом Бучанської міської державної нотаріальної контори Фальковською Л.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1250 (а.с.7).
За даними технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду, виданого 21 серпня 2008 року Комунальним підприємством Київської обласної ради «Ірпінське бюро технічної інвентаризації», житловий будинок позначений на плані літерою «А», в основному з дерев. цег, загальною площею 140,1 кв.м., житловою площею 66,5 кв.м., до складу якого входять: підвал під  літ А; житлова добудова А1, погріб під А1; прибудова а; тамбур а1; ганок; балкон; сходи і має наступні господарські будівлі та споруди: сарай Л; вбиральня Д; колодязь № 1; огорожа № 2-7; замощення І.
Інша 1/2 частина 64/100 частин вказаного спірного майна належить відповідачу ОСОБА_2 і та 36/100 часток спірного будинку належить ОСОБА_3 .
Відомостей стосовно земельної ділянки, на якій знаходиться спірний житловий будинок, матеріали справи не містять,  представник позивача в позовній заяві вказує, що земельна ділянка не приватизована, але вона перебуває в постійному користуванні.
Матеріали справи містять висновок експерта за результатами проведення будівельно технічного дослідження № 2-18/23 від 21.08.2023 року, проведеного судовим експертом Павлич О.В. на підставі заяви адвоката Шкварко А.В. ( а.с.17-31), в якому зазначено, що поділ житлового будинку АДРЕСА_1 є технічно можливим, за умови відступу від ідеальних часток співвласників.
Згідно запропонованих варіантів поділу житлового будинку АДРЕСА_1  частки співвласників перерозподіляться та складуть:
 по варіант виділу №1:
 співвласнику №1 пропонується виділити приміщення: 2-1 - 11,0 м.кв.; 2-2 - 3,6 м.кв.; 2-3-1,5 м.кв.; 2-4 - 13,6 м.кв. Разом - 29,7 м.кв.
співвласнику №2 пропонується виділити: 2-7-6,1 м.кв.; 2-6-5,6 м.кв.; 2-5 - 19,3 м.кв. Разом - 31,0 м.кв.
Для проведення розподілу необхідно: замурувати дверні прорізи між приміщеннями 2-1 та 2-7, 2-1 та 2-6, 2-1 та 2-5, 2-4 та 2-5; влаштувати вхід до приміщення 2-7, влаштувати проходи між приміщенням 2-7 та 2-6, 2-6 та 2-5, 2-1 та 2-4.
по варіант виділу №2
співвласнику №1 пропонується виділити приміщення: 2-1 - 11,0 м.кв.; 2-2 - 3,6 м.кв.; 2-4-13,6 м.кв. Разом - 29,7 м.кв.
співвласнику №2 пропонується виділити: 2-7-6,1 м.кв.; 2-6-5,6 м.кв.; 2-5-3,1 кв.м.; 2-5 15,8 м.кв. Разом 30,6 м.кв.
Для проведення розподілу необхідно: замурувати дверні прорізи між приміщеннями 2-1 та 2-7, 2-1 та 2-6, 2-1 та 2-5, 2-4 та 2-5; облаштувати приміщення 2-5; влаштувати вхід до приміщення 2-5, влаштувати проходи між приміщенням 2-5 та 2-6, 2-6 та 2-7, 2-1 та 2-4.
по варіант виділу №3:
співвласнику №1 пропонується виділити приміщення: 2-1 3,7 м.кв.; 2-2 5,0 м.кв.; 2-8 - 5,7 м.кв.;  2-4 13,6 м.кв. Разом 28,0 м.кв.
співвласнику №2 пропонується виділити: 2-3 1,4 м.кв.; 2-7 6,1 м.кв.; 2-6 5,6 м.кв.; 2-5-3,1 м.кв.; 2-5 -15,8. Разом 32,0 м.кв.
Для проведення розподілу необхідно: демонтувати приміщення та перегородки 2-2 та 2-3, облаштувати приміщення 2-2, 2-1, 2-8, 2-3 у відповідності до схеми; влаштувати вхід до приміщення 2-1, влаштувати проходи між приміщенням 2-7 та 2-6, 2-6 та2-5,2-1 та 2-4; замурувати входи між приміщеннями 2-8 та 2-5, 2-4 та 2-5.
Позивач просив суд виділити йому частку у житловому будинку за варіантом № 1 висновку експерта від № Д-18/23 від 21.08.2023 року. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про виділення в натурі часток житлового будинку, господарських будівель та споруд, суд першої інстанції вказав на те, що між сторонами, які є учасниками спільної часткової власності на житловий будинок   АДРЕСА_1  склався певний порядок користування будинком, однак є певні розбіжності, які вирішити добровільним шляхом сторонам не вдалось. Позивач заявив позовні вимоги про виділ належних йому на праві спільної часткової власності 8/25 частин у вказаному домоволодінні шляхом визнання за ним права власності на певні приміщення. При цьому технічна можливість виділу вказаної частини позивачем не доведена належними доказами, експертом не досліджувалася можливість виділу частки позивача зі спірного будинку в цілому, а лише з тієї частини, яка за думкою позивача належить йому та відповідачці на підставі свідоцтва про право на спадщину.
Зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.10.2020 року та  зі свідоцтва про право на спадщину за законом  від 21.12.2015 року  вбачається, що позивач та відповідач отримали у власність по 8/25 часток усього житлового будинку, а 36/100 цього житлового будинку належать третій особі у справі ОСОБА_3 . З експлікації на житловий будинок   АДРЕСА_1   вбачається, що  вказаний будинок складається:
з квартири АДРЕСА_3 , яка складається з житлової кімнати 1-1 площею 21,5 кв.м, житлової кімнати 1-2, площею 12,1 кв.м, коридору1-3, площею 5,9 кв.м., кухні 1-4, площею 11,1 кв.м.; кладовоїI, площею 6,1 кв.м.,  коридора II, площею  6,2 кв.м.,  коридора  III, площею 3,1 кв. АДРЕСА_3 загальна площа-66,0 кв.м.,  житлова- 33,6 кв.м.;
з квартири АДРЕСА_4 , яка складається з коридору 2-1, площею 11,0 квм.; ванни 2-2, площею 3,6 кв.м.;  туалету  2-3, площею 1,5 кв.м.; житлової кімнати2-4, площею 19,3 кв.м.;  комори 2-6, площею 5,6 кв.м.;  кухні 2-7, площею 6,1 кв.м. Всього по квартирі АДРЕСА_4 загальна площа- 60,7 кв.м., житлова-32,9 кв.м.:
з квартири АДРЕСА_5 , яка складається з  кухні 3-1, площею  13,4 кв.м.
Відносно цих об`єктів жодного висновку стосовно його виділу не зроблено, третя особа не погоджувалась на те, що її приміщення це приміщення під АДРЕСА_3 та №3.
Відтак, наданий позивачем висновок не може бути визнаний судом належним і допустимим доказом. При цьому, враховуючи, що у справах даної категорії основним є відповідність розміру ідеальної частки частині спірного домоволодіння в натурі, суд без спеціальних знань позбавлений можливості зробити правильний висновок щодо обґрунтованості позовних вимог лише на підстави часткового визнання учасниками справи певного порядку користування спірним домоволодінням.
Враховуючи викладене, позов задоволенню не підлягає, у зв`язку з його недоведеністю.
Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 березня 2025 року відповідає.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Предметом спору у цій справі є нерухоме майно, а саме житловий будинок   АДРЕСА_1 .
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Ця засада означає, що право власності є недоторканним, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Згідно з частинами першою та другою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
За змістом наведених норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно, за загальним правилом, розміру його частки у праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна.
Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт.
Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна утворюється два самостійних об`єкта майна.
Отже, у спорах про поділ (виділ частки) в натурі учасникам спільної часткової власності може бути виділено відокремлену частину нерухомого майна, яка відповідає розміру їх частки у праві власності. Якщо виділ (поділ) можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною розмірів ідеальних часток і стягненням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову  ОСОБА_1 про виділення в натурі часток житлового будинку, господарських будівель та споруд, так як ним не доведено належними та допустимими доказами можливості поділу будинку  АДРЕСА_1 за запропонованим ним варіантом.
У наданому позивачем висновку експерта від № Д-18/23 від 21.08.2023 року  вирішувалось питання, які варіанти виділу частини будинку АДРЕСА_1 в частині приміщень    2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, АДРЕСА_6 , відповідно до технічного паспорту БТІ між співвласниками в частині 8/25 частин будинку   ОСОБА_1 у та 8/25 частин будинку  ОСОБА_2 и. Проте, вказаний висновок експерта не враховує частку ОСОБА_3 , яка в натурі також не виділена.
Отже, експертом не досліджувався будинок в цілому з урахуванням часток трьох співвласників будинку, а досліджувалися лише ті кімнати, які були зазначені представником позивача у питанні, яке було поставлено експерту.
Відповідач заперечує проти  виділення частки  позивача за запропонованим ним варіантом поділу посилаючись на те, що позивач самостійно вибрав приміщення будинку, які він виділив, а потім сам вирішив, що приміщення мають бути поділені в натурі між позивачем та  ОСОБА_2, а частка ОСОБА_3 в натурі не виділена.
Доводи апеляційної скарги про те, що на підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано суду відповідні докази, а саме: висновок експерта, який містить технічну можливість виділу частини домоволодіння між сторонами, який безпідставно судом першої інстанції не взятий до уваги та не врахований, колегія суддів відхиля, з огляду на наступне.
Відповідно до змісту пункту 2 частини другої статті 76 ЦПК України висновок експертів є доказом у судовій справі.
Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством (частини перша статті102 ЦПК України).
Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (частина третя статті 102 ЦПК України).
Згідно із статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Тож висновок судового експерта для суду не є обов`язковим і оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.10.2020  року вбачається, що позивач та відповідач отримали  в порядку спадкуванння за заповітом по 8/25 часток усього житлового будинку, а 36/100 цього житлового будинку належиь на праві власності   ОСОБА_3 , який залучений до участі у справі  лише в якості 3-ї особи.
З наданого позивачем висновку експерта №Д-18/23 від 21.08.2023 року вбачається, що експертом визначались варіанти виділу частини будинку АДРЕСА_1 в частині приміщень 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, АДРЕСА_6 , відповідно до технічного паспорту БТІ між співвласниками в частині 8/25 будинку, що належать    ОСОБА_1 у та в частині 8/25 частин, що належить  ОСОБА_2 и. Проте, вказаний висновок експерта не враховує частку ОСОБА_3 у вказаному бідинку у розмір  36/100 частини, яка в натурі не виділена.
  Також, з експлікації на житловий будинок також вбачається, що окрім номера квартири АДРЕСА_4 , є ще 1 квартира, яка має ряд приміщень, та 3 квартира, яка є кухнею. Відносно цих об`єктів жодного висновку стосовно його виділу не зроблено, третя особа не погоджувалась на те, що її приміщення це приміщення під №1 та №3.
Отже, експертом не досліджувався будинок   АДРЕСА_1 в цілому з урахуванням часток трьох співвласників будинку, а досліджувалися лише ті кімнати, які були зазначені представником позивача у питанні, яке було поставлено експерту.
Відтак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції з дотриманням вимог процесуального закону оцінив висновок судового експерта в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, в оскаржуваному судовому рішенні навів відповідні мотиви щодо необхідності його відхилення
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої  інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Крім того, колегія суддів звертає увагу позивача на те, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
У статті 50 ЦПК України передбачено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див., зокрема, висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі                                № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18, пункт 41) та багатьох інших).
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження                         № 12-31гс22)).
Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинно відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі                               № 686/20282/21 (провадження № 14-102цс22)).
У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 (провадження                            № 12-280гс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що підставою для вступу (залучення) в судовий процес третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення у майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною в зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року у справі № 201/2760/20 (провадження № 61-2790св23) вказано, що процесуальне становище третьої особи є відмінним від процесуального становища відповідача. При цьому суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, розглядаючи спір між сторонами, оскільки відповідно до частини першої статті 53 ЦПК України така особа вступає у справу або залучається до участі у справі на стороні позивача або відповідача у разі, коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Наведений правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі                    № 766/8113/17 та від 29 червня 2022 року у справі № 753/7478/18.
Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто, коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18)).
У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 квітня 2024 року у cправі № 910/15770/21 зазначено, що позивач не був заявником оскаржуваних реєстраційних дій, які були вчинені за заявою іншої особи - Товариства. Позивач не пред`явив позовних вимог до Товариства, клопотання про залучення його до участі у справі як співвідповідача не заявляв. У зв`язку з цим позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав їх пред`явлення до неналежного відповідача. Суди попередніх інстанцій не врахували, що пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові; якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів. Оскільки пред`явлення позовної вимоги до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові, що виключає необхідність надання Верховним Судом оцінки іншим доводам касаційної скарги Товариства (схожий за змістом висновок сформульовано в пункті 8.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі                          № 910/15792/20).
Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц (пункт 50)).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 555/1289/14-ц, від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2020 року у справі № 200/5153/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2021 року у справі №264/632/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 вересня 2023 року у cправі                                  № 910/2392/22).
Отже, встановлення належності відповідачів є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Якщо у справі наявна обов`язкова співучасть відповідачів, то неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача. Тому пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною та безумовною підставою для відмови в позові незалежно від доводів учасників справи, стадії її розгляду або залучення такої особи (осіб) до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Зазначене також зумовлено неприпустимістю вирішення судом питання про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі, що є обов`язковою підставою скасування судових рішень (пункт 4 частини третьої статті 376 ЦПК України).
У справі, що переглядається, судом першої інстанції встановлено, позивачем не заперечується, що зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.10.2020 року  вбачається, що позивач та відповідачка отримали  у власність по 8/25 часток усього житлового будинку, а 36/100 цього житлового будинку перебувають у власності ОСОБА_3 .
Тому у цій справі зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судом обставини справи підтверджують, що цей спір фактично виникає між       ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо об`єкту нерухомості, а саме будинку  АДРЕСА_1 , який є спільною чатковою власністю.
Позивач пред`явив позов до ОСОБА_2, клопотань про залучення ОСОБА_3 до участі у справі як співвідповідача не заявляв. ОСОБА_3 залучено третьою особою за клопотанням відповідача. В свою чергу, процесуальні права та обов`язки відповідача та третьої особи згідно з нормами ЦПК України є різними.
Відтак, невірно визначений позивачем суб`єктний склад учасників справи унеможливлює правильне встановлення фактичних обставин та вирішення спору по суті.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Таким чином, доводи, викладені представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Шкваркою Андрієм Володимировичем в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення  Ірпінського міського суду Київської області від 13 березня 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права,  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шкварка Андрія Володимировича.
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шкварка Андрія Володимировича залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шкварка Андрія Володимировича залишити без задоволення.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 березня 2025 року залишити без змін.
 Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
         
Головуючий:                                       Судді: