УХВАЛА
 
23 червня 2025 року
м. Київ
 
справа № 570/5207/24
провадження № 61-7121ск25
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                        
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_2 . 
 
Свою заяву мотивував тим, що з боку ОСОБА_2 щодо нього має місце систематичне домашнє насильство, що робить неможливим спільне проживання через дії зі сторони колишньої дружини. 
 
Рівненський районний суд Рівненської області рішенням від 07 листопада 2024 року заяву задовольнив. Видав строком на 2 місяці обмежувальний припис щодо ОСОБА_2 , яким: заборонив ОСОБА_2 перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 ; заборонив ОСОБА_2 наближатися на відстань ближче ніж на 100 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 ; заборонив ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з ним через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відніс на рахунок держави. Рішення суду звернув до негайного виконання. 
 
Рівненський апеляційний суд постановою від 29 квітня 2025 року рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2024 року скасував. Відмовив ОСОБА_1 у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_2 .
 
02 червня 2025 року ОСОБА_3 , яка діє від імені ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку направила до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Рівненського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року у вказаній справі.
 
У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду).
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
 
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Суд установив, що заявник ОСОБА_1 та заінтересована особа ОСОБА_2 з 08 грудня 2020 року перебували у зареєстрованому шлюбі, спільних дітей не мають.
 
За позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Рівненський районний суд Рівненської області рішенням від 11 липня 2024 року шлюб розірвав.
 
Протягом проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спочатку жили у квартирі АДРЕСА_2 , а в подальшому - на АДРЕСА_1 , який вони придбали під час шлюбу за договором купівлі-продажу від 02 жовтня 2023 року.
 
Відповідно до акта проведення оцінки рівня безпеки дитини від 31 липня 2024 року на момент відвідування ознак небезпеки для сина заявника - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не виявлено.
 
Згідно із актом обстеження умов проживання від 31 липня 2024 року у будинку на АДРЕСА_1 встановлено, що умови проживання хороші, базові потреби дитини батьком забезпечуються. Проте наявні конфліктні стосунки між колишнім подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , свідком яких є неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Із відповіді відділення поліції № 1 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області встановлено, що згідно бази даних інформаційно-комунікаційної системи «інформаційний портал Національної поліції України» по спецлінії «102» неодноразово надходили звернення від ОСОБА_1 щодо можливих неправомірних дій ОСОБА_2 , зокрема: 07 травня 2024 року, 19 червня 2024 року, 11 липня 2024 року, 28 липня 2024 року, двічі 30 липня 2024 року, тричі 05 серпня 2024 року, 19 серпня 2024 року, чотири звернення 26 серпня 2024 року, 27 серпня 2024 року, 01 вересня 2024 року.
 
30 липня 2024 року відносно ОСОБА_2 складено адміністративний протокол за частиною першою статті 173-2 КУпАП про вчинення домашнього насильства, зокрема, про те, що на АДРЕСА_1 вона ображала нецензурною лайкою ОСОБА_1 
 
05 серпня 2024 року відносно ОСОБА_2 складено адміністративний протокол за частиною першою статті 173-2 КУпАП про вчинення домашнього насильства, зокрема про те, що на АДРЕСА_1 вона під час словесної перепалки з чоловіком ОСОБА_1 вдарила його ногою в область паху.
 
Стосовно ОСОБА_1 складено терміновий заборонний припис серія АА № 382368 від 05 серпня 2024 року по факту неправомірних дій відносно ОСОБА_2 
 
Рівненський районний суд Рівненської області постановою від 07 серпня 2024 року ОСОБА_2 визнав винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП та звільнив від адміністративної відповідальності за малозначністю вчиненого правопорушення, обмежившись усним зауваженням. 
 
21 серпня 2024 року відносно ОСОБА_2 складено адміністративний протокол за частиною першою статті 173-2 КУпАП про вчинення домашнього насильства, зокрема на АДРЕСА_1 пошкодила замок гаражних воріт, що призвело до заблокування автомобіля ОСОБА_1 .
 
За вказаним фактом Рівненський районний суд Рівненської області постановою від 19 листопада 2024 року провадження у справі закрив за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
 
За фактом пошкодження вікна та дверей ОСОБА_1 з 22 серпня 2024 року розслідується кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 194 КК України.
 
За фактом вчинення крадіжки гаманця ОСОБА_1 з 22 серпня 2024 року розслідується кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 185 КК України.
 
25 серпня 2024 року винесено терміновий заборонний припис серії АА № 382367 стосовно кривдника ОСОБА_2 та застосовано заходи, зокрема, заборону в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою.
 
Рівненський районний суд Рівненської області постановою від 29 жовтня 2024 року у справі № 570/4073/24 ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП, за застосування домашнього насильства до ОСОБА_2 .
 
Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_2 , ОСОБА_1 стверджував, що з її боку має місце систематичне домашнє насильство стосовно нього, що унеможливлює спільне проживання.
 
Заперечуючи щодо вчинення насильства відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вказувала що дії її колишнього чоловіка є спланованими з метою отримання обмежувального припису та недопущення її до проживання у будинку, який спільно придбаний під час шлюбу і в якому вона зі своєю дочкою на законних підставах проживала до розірвання шлюбу. Вона змушена проживати у найманій квартирі, хоча на АДРЕСА_1 залишились всі її речі. ОСОБА_1 , проживаючи в спільному будинку, не допускає її навіть до особистих речей, чинить перешкоди задля мирного врегулювання спору про поділ майна, провокує конфлікти, як тільки вона приближається до будинку постійно викликає поліцію та звинувачує її у домашньому насильстві, якого вона не вчиняла.
 
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у цій сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон).
 
Пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
 
Відповідно до частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить, зокрема, обмежувальний припис стосовно кривдника.
 
Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
 
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
 
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 336/3551/18-ц (провадження № 61-1693св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц (провадження № 61-17471св20).
 
У постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 127/9600/22 вказано, що: «…обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях…».
 
Систематичність визначається, виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є саме факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними (постанова Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі №161/16344/20).
 
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що у кожному конкретному випадку суди мають враховувати фактичні обставини справи та письмові докази, а заявник має довести факт вчинення фізичного та психологічного насильства відповідно до Закону.
 
Докази, що додаються до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватися місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.
 
Як докази до заяви можуть додаватися, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
 
В ході судового розгляду апеляційний суд встановив, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наявний триваючий конфлікт, який є наслідком того, що після розлучення ОСОБА_1 не допускає ОСОБА_2 до проживання у будинку на АДРЕСА_1 , який вони придбали під час шлюбу, і вона змушена винаймати з дочкою житло, хоча її особисті речі залишились у будинку.
 
Апеляційний суд встановив, що на наявні у матеріалах справи документи, якими підтверджено, що за результатами перевірок численних заяв ОСОБА_1 . ОСОБА_2 притягнуто до відповідальності за частиною  першою статті 173-2 КУпАП тільки за події 07 травня 2024 року. 
 
Актом проведення оцінки рівня безпеки дитини від 31 липня 2024 року та актом обстеження умов проживання від 31 липня 2024 року встановлено, що для сина заявника - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не існує жодної небезпеки від ОСОБА_2 .
 
Враховуючи викладене, факту систематичного вчинення ОСОБА_2 насильства в сім`ї щодо ОСОБА_1 не доведено, її дії направлені на відвідування житлового будинку, який є її частковою власністю, вони не мають ознак психологічного та фізичного домашнього насильства, не порушують психологічну та фізичну недоторканість потерпілого, не порушують права його та його сина на життя в безпечному середовищі, а численні звернення ОСОБА_1 до поліції не можуть підтверджувати того, що він є жертвою домашнього насильства, та потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»,
 
Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність обґрунтованих ризиків продовження вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо заявника ОСОБА_1 .
 
Підсумовуючи, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що висновки суду апеляційної інстанції ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано правильно, суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
 
Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваного судового рішення.
 
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом апеляційної інстанції вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                  А. І. Грушицький

                                                                                                             І. В. Литвиненко

                                                                                                             Є. В. Петров