Постанова
Іменем України
 
09 липня 2025 року 
м. Київ 
 
справа № 509/3865/16-ц
провадження № 61-190св25  
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач), 
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 листопада 2021 року в складі судді: Кириченко П. Л. та постанову Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року (повний текст складено 09 грудня 2024 року) в складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Комлевої О. С., Сєвєрової Є. С.,
 
Історія справи
Короткий зміст позову
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним державного акту на земельну ділянку, визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.
 
Позовна заява мотивована тим, що згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 25 квітня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Панченко О. О., зареєстрованого в реєстрі за № 702, ОСОБА_1 придбала земельну ділянку, площею 0,15 га, цільове призначення «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд», розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; вказаний договір зареєстровано Таїровською селищною радою за №ДК-1473 15 травня 2003 року. Позивачка для надання дозволу на будівництво житлового будинку звернулась у 2006 році з заявою до Таїровської селищної ради, проте рішенням Таїровської селищної ради від 31 серпня 2006 року № 283 відмовлено у надання такого дозволу з посиланням на те, що рішенням Таїровської селищної ради від 16 вересня 2004 року № 446 земельна ділянка, площею 0,0967 га, передана в порядку безоплатної приватизації у власність ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ).
 
Позивач зазначила, що ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 , ОСОБА_4 ) на підставі посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Куркан Н. Ф. 17 березня 2006 року за реєстровим № 1692 договору купівлі-продажу продала частину площею 0,05 га від набутої в порядку приватизації земельної ділянки площею 0,0967 га ОСОБА_2 .
 
Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 лютого 2013 року в справі №1521/5393/12, залишеною без змін в апеляційному та касаційному порядку, визнано незаконним та скасовано рішення Таїровської селищної ради від 16 вересня 2004 року № 446 щодо передачі земельної ділянки площею 0,0967 га по АДРЕСА_1 житловий масив «Червоний хутір» с. Мізікевича у власність в порядку приватизації ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 ).
 
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 червня 2016 року в справі № 1521/3260/12, залишеним без змін в апеляційному порядку, зокрема: визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0967 га серії ЯА №133422, виданий 08 листопада 2004 року на ім`я ОСОБА_4 ; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 369594, виданий 08 листопада 2004 року на ім`я ОСОБА_4 ; скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 , ОСОБА_4 ) на земельну ділянку площею 0,0967 га за адресою: АДРЕСА_1 . Цим же судовим рішенням відмовлено у задоволенні вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , визнання недійсним державного акту на право власності    ОСОБА_2 на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з посиланням на неправильний спосіб захисту порушеного права.
 
ОСОБА_10 , після збільшення 14 березня 2017 року позовних вимог, просила:
витребувати у відповідача ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,05 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,05 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_2 ;
визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,05 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 листопада 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
позивачка ОСОБА_1 , є власником спірної земельної ділянки, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 25 квітня 2003 року (т.1 а.с.6). 29 червня 2010 року відповідачка ОСОБА_2 зареєструвала (отримала) Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 768246 на вказану земельну ділянку (т.1 а. с. 8);
позивачка, будучи власником спірної земельної ділянки, просить витребувати (вилучити) спірну земельну ділянку у відповідачки. В ході судового розгляду позивачка ОСОБА_1 відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належних та допустимих доказів належної реєстрації спірної земельної ділянки не надала. Крім того, позивачка не надала належних та допустимих доказів того, що спірна земельна ділянка фактично перебуває у користуванні відповідачки. Позивачка самостійно визначає і обґрунтовує в позові, в чому саме порушення її прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого, вирішує питання наявності чи відсутності підстав правого захисту. Позивачка може скористатися засобом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом із числа передбачених статті 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права. Відсутність порушеного права чи не відповідність обраного позивачем способу його захисту способом визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою прийняття судового рішення про відмову в задоволені позову. Таким чином з урахуванням предмету позову, обставин, які були встановлені судом, суд вважав, що позивачка звернулась до суду у неефективний спосіб судового захисту своїх прав та інтересів;
позивачка просить визнати державний акт на право власності на земельну ділянку недійсним та його скасувати. Державний акт був виданий та зареєстрований Таїровською селищною радою. Позивачка в порядку статті 51 ЦПК України з клопотанням про залучення як співвідповідача органу місцевого самоврядування не зверталась. З урахуванням цих обставин, суд зробив висновок, що позивачка звернулась до суду не до всіх осіб права та обов`язки, а також інтереси яких порушуються; 
позивачка просила суд визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності відповідачки. В ході судового розгляду позивачка не надала суду, належних та допустимих доказів, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» належної реєстрації спірної земельної ділянки в компетентних установах;
в ході судового розгляду з боку відповідачки надійшла заява про застосування позовної давності. (Т.2 а. с. 5). З матеріалів справи видно, що між сторонами існує тривалий час спір щодо спірної земельної ділянки, тому посилання відповідачки, на те, що вона була обізнана в існування предмету позову, суд вважав  помилковою позицію, так як, спір який виник в 2007 року стосувався іншого предмету позову, який був вирішений тільки 27 вересня 2016 року з моменту набрання чинності судового рішення. Таким чином суд вважав, що позивачка не пропустила позовної давності, а тому підстав для застосування позовної давності при розгляді цього позову не має, а сама заява не знайшла свого обґрунтування;
відповідно до статті 13 ЦПК України в межах позовних вимог, позивачка під час судового розгляду згідно з статтею 263 ЦПК України не змогла належним чином обґрунтувати свої позовні вимоги, а тому в задоволені позову необхідно відмовити.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково;
апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково;
рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 листопада 2021 року змінено в його мотивувальній частині та залишено без змін в його резолютивній частині ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційних скарг, зміну рішення суду першої інстанції у його мотивувальній частині викладенням в редакції даної постанови та залишення без змін рішення суду в його резолютивній частині з огляду на наступне.
ОСОБА_1 на підтвердження права власності на земельну ділянку площею 0,15 га «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» за адресою: АДРЕСА_1 надала Договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Панченко О. О. 25 квітня 2003 року, зареєстрований в реєстрі за № 702. У цьому договорі купівлі продажу вказано, що земельну ділянку ОСОБА_1 купила у ОСОБА_11 , яка в свою чергу купила земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області 18 грудня 2002 року, зареєстрованого в реєстрі за № 5748;
за наявною в справі інформацією відділу Держземагентства в Овідіопольському районі Одеської області, відділу Держгеокадастру в Овідіопольському районі Одеської області в органах Держземагентства та Держгеокадастру відсутні рішення органу місцевого самоврядування про надання ОСОБА_12 земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 ; відсутня інформація про заповнення, підписання, здійснення державної реєстрації державних актів на ім`я ОСОБА_12 , потому на ім`я ОСОБА_11 , потому на ім`я ОСОБА_1 ; відсутня технічна документація із землеустрою на вказану земельну ділянку на ім`я ОСОБА_12 , потому на ім`я ОСОБА_11 , потому на ім`я ОСОБА_1 ; відсутні інформація про формування уповноваженими органами як об`єкту земельної ділянки площею 0,15 га, облік такої ділянки та присвоєння кадастрового номеру ділянці площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , тощо;
таким чином, окрім договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Панченко О.О. 25 квітня 2003 року, зареєстрованого в реєстрі за №702, ОСОБА_1 не має жодного іншого виготовленого, виданого та зареєстрованого в установленому законом порядку документу на земельну ділянку площею 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 ; законність набуття ОСОБА_12 земельної ділянки у власність та послідуючого переходу земельної ділянки від ОСОБА_12 до ОСОБА_11 , яка продала ділянку ОСОБА_1 з наявних в справі доказів не прослідковується;
дійсно, є ряд судових рішень щодо земельної ділянки площею 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,05 га за адресою: АДРЕСА_1 . Судові рішення у справах №1521/3260/12, №1521/5393/12, №509/3864/16-ц тощо самі по собі не надають підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з якими вона звернулась до суду у справі № 509/3665/16-ц, що наразі переглядається;
так, земельна ділянка площею 0,0967 га кадастровий номер 5123755800:02:005:0485, що розташована: АДРЕСА_1 , була сформована як об`єкт уповноваженими на то органами, обліковувалась, щодо вказаної земельної ділянки виготовлялась документація із землеустрою, приймались органом місцевого самоврядування рішення тощо. Скасування судовим рішенням рішення ради щодо земельної ділянки площею 0,0967 га не має наслідком те, що ця ділянка є частиною ділянки площею 0,15 га, що продана/куплена по Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 квітня 2003 року, оскільки відсутні законні облік, формування, виготовлення технічної документації із землеустрою тощо на земельну ділянку площею 0,15 га. Так же само, земельна ділянка площею 0,0500 га кадастровий номер 5123755800:02:005:1531, що як частина земельної ділянки площею 0,0967 га кадастровий номер 5123755800:02:005:0485 за адресою: АДРЕСА_1 , що була продана/куплена по Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 березня 2006 року, є ділянкою, що була сформована як об`єкт уповноваженими на то органами, обліковувалась, на вказану земельну ділянку виготовлялась документація із землеустрою тощо. Скасування судовим рішенням рішення ради щодо земельної ділянки площею 0,0967 га не має наслідком те, що ділянка площею 0,0500 га кадастровий номер 5123755800:02:005:1531 є частиною ділянки площею 0,15 га, що продана/куплена по Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 квітня 2003 року, оскільки відсутні законні облік, формування, виготовлення технічної документації із землеустрою тощо на земельну ділянку площею 0,15 га. Відсутність технічної документації із землеустрою, виданого та визнаного уповноваженими на то органами державного акту на право власності на земельну ділянку, державної реєстрації земельної ділянки площею 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 тощо унеможливлює проведення експертних земельно-технічних досліджень у справі, що наразі переглядається, оскільки встановити (відновити) місцезнаходження земельної ділянки, набутої ОСОБА_1 по договору купівлі-продажу, неможливо. Встановлення чи порушення меж (або накладення) земельних ділянок не може ґрунтуватися на припущеннях. Відновити місцезнаходження земельної ділянки ОСОБА_1 за наявним договором купівлі-продажу без технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, каталогу координат зовнішніх меж земельної ділянки, орієнтовного місцеположення земельної ділянки за даними цифрової моделі та плану фактичного розташування внесених в Державний земельний кадастр земельних ділянок по ж/м «Червоний хутір» с. Мізікевича тощо за наявними в справі документами неможливо. Порушення прав позивача ОСОБА_1 , за захистом яких вона звернулась до суду, відповідачем ОСОБА_2 є недоведеним і правові підстави для задоволення позову відсутні;
положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права, щодо якого заявлено вимогу, і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги. Позивач ОСОБА_1 не надала належних, допустимих, достовірних доказів, які б у сукупності були достатніми для висновку про порушення права, щодо якого заявлено позовні вимоги, відповідачем ОСОБА_2 . За таких обставин, відмова у позові має ґрунтуватися на безпідставності матеріально-правової вимоги до ОСОБА_2 , а не наслідках спливу позовній давності, тому у даній справі не надається оцінка позовній давності вимог ОСОБА_1 .
 
Аргументи учасників справи
 
05 січня 2025 року ОСОБА_1 через Електронний суд подалакасаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 листопада 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року (повний текст складено 09 грудня 2024 року), в якій просила:
            оскаржені судові рішення скасувати;
ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
Неможливо погодитися з позицією суду апеляційної інстанції якщо фактично вкрадене у позивачки майно - земельна ділянка площею 0,0967 га на АДРЕСА_1 «була сформована як об`єкт уповноваженими на то органами, обліковувалась, щодо вказаної земельної ділянки виготовлялась документація із землеустрою, приймались органом місцевого самоврядування рішення тощо» - це майно правомірно? перебуває у особи, якій це майно подаровано (передано в порядку безоплатної приватизації) особою, яка не мала законних підстав розпоряджатись таким майном (органом місцевого самоврядування, дії якого щодо цього в судовому порядку визнано незаконними)? При цьому потрібно враховувати те, що набрали законної чинності судові рішення про визнання протиправною передачі Таїровською селищною радою Овідіопольського району Одеської області частини належної на праві приватної власності касатору (позивачці по справі) спірної земельної ділянки у власність в порядку безоплатної приватизації ОСОБА_13 
правомірність та чинність рішення виконавчого комітету Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області №524 від 02 листопада 2001 року « Про безкоштовну передачу у приватну власність ОСОБА_12 земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, господарських будівель», яким ОСОБА_12 передано у власність земельну ділянку площею 0,15 га , «...розташовану за адресою: АДРЕСА_1 » - дотепер ніколи та ніким не оспорювались. Урішенні виконавчого комітету Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області № 524 від 02 листопада 2001 року зазначено про видачу ОСОБА_12 . Державного акту про право власності на земельну ділянку та відсутнє зобов`язання ОСОБА_12 щодо виготовлення технічної документації щодо вказаної земельної ділянки;
правомірність та чинність договору купівлі-продажу земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області 18 грудня 2002 року, зареєстрованого в реєстрі за №5748 за яким ОСОБА_11 придбала зазначену земельну ділянку у ОСОБА_12 дотепер ніколи та ніким не оспорювся. Правомірність та чинність договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,15 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області 25 квітня 2003 року, зареєстрованого в реєстрі за №702 за яким ОСОБА_11 продала зазначену земельну ділянку ОСОБА_1 дотепер ніколи та ніким не оспорювався;
ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 вересня 2016 року по цивільній справі № 1521/3260/12 (залишеною без змін постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 24 квітня 2019 року) визнано законним та залишено без змін рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 червня 2016 року по цивільній справі №1521/3260/12. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 червня 2016 року по цивільній справі №1521/3260/12 було відмовлено в задоволенні заявлених ОСОБА_1 , позовних вимог щодо: визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_2 , укладеного 17 березня 2006 року ОСОБА_4 (продавцем) та ОСОБА_2 (покупцем), та посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області; визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,05 га, розташовану по АДРЕСА_1 серії ЯЛ №768246, виданий 29 червня 2010 року на ім`я ОСОБА_2 ; визнання незаконною та скасування державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку під АДРЕСА_1 . При цьому відмова в задоволенні зазначених позовних вимог мотивована судом тим, що «позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання недійсним укладеного 17 березня 2006 року між ОСОБА_14 , який діяв від імені ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу частини земельної ділянки площею 0,05 га, яка розташована за АДРЕСА_1 , суд вважає такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. ...Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову. ... ОСОБА_15 не була стороною укладеного 17 березня 2006року ОСОБА_14 який діяв від імені ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу частини земельної ділянки площею 0,05 га, яка розташована за АДРЕСА_1 , а тому належним способом захисту порушеного права власності ОСОБА_1 в цій ситуації є витребування майна - земельної ділянки від нинішнього його володільця ОСОБА_2 шляхом пред`явлення віндикаційного позову»;
згідно норм цивільного законодавства, чинного станом на момент придбання позивачкою, ОСОБА_1 , спірної земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1 ( 25 квітня 2003 року) - право власності на нерухоме майно у набувача майна за договором виникало з моменту передачі майна ( частина 1 статті 128 Цивільного кодексу в редакції 1963 року) та не було пов`язано з фактом державної реєстрації права власності. Укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки не вимагає та не передбачає виготовлення технічної документації з землеустрою;
у цій справі наявними є правові підстави для висновку Верховного Суду про те, що при розгляді віндикаційних позовів щодо витребування майна у набувача, якому таке майно було відчужено особою, яка не мала права розпоряджатись таким майном - достатніми в якості доказів є факт скасування акту органу місцевого самоврядування про передачу майна позивачки у власність сторонньої особи в порядку безоплатної приватизації та укладення такою особою договору купівлі-продажу, за яким частка цього майна (належної позивачці, ОСОБА_1 - спірної земельної ділянки продана відповідачці, ОСОБА_2 ;
відсутнім є висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах - щодо необхідності (обов`язковості) виготовлення технічної документації з землеустрою при укладенні фізичними особами договору купівлі-продажу земельної ділянки. Щодо необхідності ухвалення правового висновку про застосування норм статті 22 Закону України «Про землеустрій» «Підстави проведення землеустрою» в аналогічних справах (при вирішенні питання щодо необхідності (обов`язковості) виготовлення технічної документації з землеустрою при укладенні фізичними особами договору купівлі-продажу земельної ділянки) - треба сказати, що таке роз`яснення надасть можливість врегулювати судову практику застосування вказаних норм у подібних правовідносинах.
 
21 березня 2025 року  ОСОБА_2 через Електронний суд подала відзив на касаційну скаргу, що підписано представником ОСОБА_16 , в якому просила: 
касаційну скаргу залишити без задоволення;
оскаржені судові рішення залишити без змін.
 
Відзив мотивований тим, що:
судовими рішенням у справах №1521/3260/12, №1521/5393/12, №509/3864/16-ц не встановлено факт того, що земельна ділянка площею 0,0967 га кадастровий номер 5123755800:02:005:0485, земельна ділянка площею 0,0500 га кадастровий номер 5123755800:02:005:1531 є частиною земельної ділянки площею 0,15 га, що розташована: АДРЕСА_1 ;
відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, преюдиційне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин. (пункт 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20);
враховуючи те, що судовими рішенням у справах № 1521/3260/12, № 1521/5393/12, № 509/3864/16-ц, які набрали законної сили, не встановлено факт того, що спірна земельна ділянка є частиною земельної ділянки ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 квітня 2003 року, ці рішення не мають приюдиційного значення для даної справи та не можуть бути підставою для перегляду Верховним судом судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій;
відмовляючи у задоволенні позову суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що порушення прав позивача ОСОБА_1 , за захистом яких вона звернулась до суду, відповідачем ОСОБА_2 є недоведеним, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що спірна земельна ділянка площею 0,05 га є частиною земельної ділянки площею 0,15 га, власником якої є скаржник;
Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: в постановах від 03 квітня 2024 у справі № 450/4283/21, від 19 лютого 2025 у справі № 495/1259/21 про те, що земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування; в постанові від 20 березня 2024 року у справі № 731/264/23 про те, що визначальною ознакою спору про витребування майна є наявність державної реєстрації права власності на одне й те ж нерухоме майно за відповідачем, коли дійсним власником цього майна є позивач; в постанові від 26 липня 2023 року у справі № 444/3738/21 про те, що відсутнє право на спірну земельну ділянку є самостійною підставою для відмови у задоволення позову; в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 про те, що преюдиційне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків, про що свідчить мотивувальна його частина, що є самостійною підставою для закриття касаційного провадження на підставі статті 396 ЦПК України.
 
24 березня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подала відповідь на відзив, яка підписана представником ОСОБА_3 , в якій просила касаційну скаргу задовольнити у повному обсязі.
 
Відповідь на відзив мотивована тим, що:
ОСОБА_1 позбавлена можливості зареєструвати своє право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 в Держгеокадастрі так як таке право на вказану земельну ділянку вже зареєстровано за відповідачкою (що і стало, крім іншого) підставою для звернення позивачки, до суду з даною позовною заявою;
судові спори між сторонами з приводу спільної земельної ділянки тривають з 2006 року;
в своїй касаційній скарзі позивачкою зазначено про те, що укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки не вимагає та не передбачає виготовлення технічної документації з землеустрою;
згідно змісту позовної заяви предметом даного спору є придбана відповідачкою земельна ділянка під АДРЕСА_1 , площею 0,05 га, яка має кадастровий номер 5123755800:02:005:1531. Таким чином - об`єкт нерухомого майна, щодо якого заявлено позовні вимоги про вилучення з чужого незаконного володіння є індивідуально визначеною річчю яка може бути вилучена у незаконного володільця;
ОСОБА_2 зареєстровано придбану нею земельну ділянку та отримано кадастровий номер на неї, тоді як дійсним власником цього майна є позивачка, ОСОБА_1 .
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , про зупинення чинності постанови Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року відмовлено.
 
16 червня 2025 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 06 березня 2025 року вказано, щонаведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Фактичні обставини 
 
Згідно з Договором купівлі-продажу земельної ділянки, укладеним між ОСОБА_11 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Панченко О. О. 25 квітня 2003 року, зареєстрованим в реєстрі за №702, ОСОБА_1 купила земельну ділянку площею 0,15 га, розміщену на землях, що знаходяться у віданні Таїровської с/ради Овідіопольського району Одеської області, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), склад угідь: рілля 0,15 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Земельна ділянка належала продавцю ОСОБА_11 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серія ТЇ №2562-18 від 24 квітня 2003 року, виданого згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області 18 грудня 2002 року за реєстровим №5748. В Договорі вказано, що договір є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі Державного акту на право приватної власності на землю. Договір зареєстровано Таїровською селищною радою Овідіопольського району Одеської області 15 травня 2003 року за №ДК-1473.
 
Рішенням виконкому Таїровської селищної ради № 283 від 31 серпня 2006 року «Про розгляд заяви ОСОБА_17 » за заявою ОСОБА_1 з проханням дозволити будівництво житлового будинку на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 відмовлено ОСОБА_1 у будівництві житлового будинку на вказаній земельній ділянці до з`ясування обставин. 
 
Рішення виконкому Таїровської селищної ради № 283 від 31 серпня 2006 року ОСОБА_1 оскаржила в судовому порядку.
 
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 червня 2022 року у справі № 509/3864/16-ц (https://reyestr.court.gov.ua/Review/104673105), залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2023 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/115720578) та постановою Верховного Суду від 29 травня 2024 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/119503019): 
адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено;
визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області №283 від 31 серпня 2006 року.
 
Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_14 , який діяв від імені ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н. Ф., 17 березня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1692, ОСОБА_4 купила частину земельної ділянки площею 0,05 га (із них 0,05 га - рілля, загальна площа 0,0967 га), що знаходиться в АДРЕСА_1 , передану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). Земельна ділянка належала продавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯА № 369594, виданого Таїровською селищною радою Овідіопольського району Одеської області 08 листопада 2004 року згідно рішення 13-ої сесії ІУ скликання Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 16 вересня 2004 року № 446-ІУ, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №01042900136, кадастровий номер 5123755800:02:005:0485. В Договорі вказано, що цей договір є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі Державного акту на право власності на земельну ділянку. Договір зареєстровано Таїровською селищною радою Овідіопольського району Одеської області 17 березня 2006 року за №ДК-3765.
 
04 червня 2010 року Таїровською селищною радою на підставі нотаріально посвідченого Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 березня 2006 року за реєстровим №1692, видано ОСОБА_2 державний акт серія ЯЛ №768246 на право власності на земельну ділянку площею 0,0500 га цільового призначення «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», кадастровий номер 5123755800:02:005:1531, що розташована по АДРЕСА_1 . Державний акт складено у двох примірниках, один з яких передано власникові земельної ділянки, другий зберігається у відділі Держкомзему у Овідіопольському районі Одеської області. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011052902608 04 червня 2010 року.
 
Для складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку громадянки ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , виготовлено у 2010 році ПП «Науково-виробничий центр землеустрою та оцінки» Технічна документація із землеустрою.
 
Відповідно до інформації відділу Держземагентства в Овідіопольському районі Одеської області в архіві відділу на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 зберігається:
технічна документація, виготовлена у 2004 році ПП «Земконсалт» щодо відведення земельної ділянки громадянці ОСОБА_18 у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка);
технічна документація, виготовлена у 2010 році ПП «Науково-виробничим центром землеустрою та оцінки» щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку громадянки ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
 
Відповідно до інформації відділу Держземагентства в Овідіопольському районі Одеської області в архіві відділу на земельну ділянку площею 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 не надходила на зберігання документація із землеустрою на ім`я ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_1 та не зберігається технічна документація на ім`я ОСОБА_12 (яка містить рішення 14 сесії 12 скликання №11 від 23 січня 1998 року та рішення виконкому №524 від 02 листопада 2001 року Таїровської селищної ради), на ім`я ОСОБА_11 , на ім`я ОСОБА_1 .
 
Відповідно до інформації відділу Держгеокадастру в Овідіопольському районі Одеської області на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 не заповнювались, не підписувались та не здійснювалась державна реєстрація:
Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія Ш-ОД №085480 від 22 листопада 2001 року на ім`я ОСОБА_12 ;
Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія Ш-ОД №049353 від 24 квітня 2003 року на ім`я ОСОБА_11 ;
Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія П-ОД №068925 від 12 червня 2003 року на ім`я ОСОБА_1 . 
 
Відповідно до інформації Головного управління Держгеокадастру в Одеській області на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 документація із землеустрою щодо реєстрації та видачі державних актів на право власності на земельну ділянку до архіву управління на зберігання не надходила щодо:
Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія Ш-ОД №085480 від 22 листопада 2001 року на ім`я ОСОБА_12 ;
Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія Ш-ОД №049353 від 24 квітня 2003 року на ім`я ОСОБА_11 та Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія Ш-ОД №049353 від 07 травня 2003 року на ім`я ОСОБА_11 ;
Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія П-ОД №068925 від 12 червня 2003 року на ім`я ОСОБА_1 .
 
За інформацією Головного управління Держгеокадастру в Одеській області на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 документація із землеустрою щодо реєстрації та видачі державних актів на право власності на земельну ділянку в архіві управління на зберіганні знаходиться щодо:
Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія ЯА №369594 на ім`я ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,0967 га, кадастровий номер земельної ділянки 5123755800:02:005:0485; підстава видачі: рішення 13-ої сесії 4 скликання Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 16 вересня 2004 року №446. Згідно Книги записів реєстрації державних актів на право власності на земельні ділянки, що зберігається в управлінні, державний акт зареєстровано за №010452900136 від 08 листопада 2004 року;
Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія ЯЛ №768246 на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0500 га, кадастровий номер 5123755800:02:005:1531; підстава видачі: договір купівлі-продажу земельної ділянки від 17 березня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н. Ф., зареєстрованого в реєстрі за №1692. Згідно Книги записів реєстрації державних актів на право власності на земельні ділянки, що зберігається в управлінні, державний акт зареєстровано за №011052902608 від 29 червня 2019 року.
 
Рішенням Овідіопольского районного суду Одеської області від 11 лютого 2013 року в справі № 1521/5393/12 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/29259843), залишеним без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2013 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/35781375) та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 березня 2014 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/37791631): 
позов ОСОБА_1 до Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, за участю 3-їх осіб: ОСОБА_19 та ОСОБА_2 про визнання нечинним рішення задоволено;
визнано нечинним рішення ХІІІ сесії Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області № 446-ІV від 16 вересня 2004 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність громадян земельних ділянок загальною площею 17,2423 га для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибних ділянок), розташованих в межах населеного пункту жилмасиву «Червоний Хутір» с. Мізікевича, Овідіопольського району Одеської області та передачу у власність громадянам земельних ділянок для вказаних цілей» - в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення і передачі у власність громадянки ОСОБА_4 земельної ділянки АДРЕСА_3 .
 
У справі № 1521/5393/12, зокрема, встановлено, що:
на підставі нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 квітня 2003 року (реєстр. № 702), позивачка ОСОБА_1 на законних підставах набула право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,150 га, розміщену на землях Таїровської с/р Овідіопольського району Одеської області, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться в АДРЕСА_1 , яка належала продавцю ОСОБА_11 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ТЇ № 2562-18 від 24 квітня 2003 року, виданого згідно нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу від 18 грудня 2002 року.  Вказаний нотаріально-посвідчений договір купівлі-продажу від 25 квітня 2003 року (реєстр. № 702), відповідно до якого ОСОБА_1 правомірно і законно набула право приватної власності на вказану земельну ділянку, 15 травня 2003 року у встановленому законом порядку був зареєстрований Таїровською с/р за № ДК-1473, що підтверджується відповідною відміткою на зворотному боці договору, і після цього, 12 червня 2003 року ОСОБА_1 був виданий державний акт на право власності на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД № 068925, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № ТІ 2680-18;
ухвалюючи оспорюване рішення Таїровської с/р, остання розпорядилася земельною ділянкою, яке не належала громаді, у була у власності ОСОБА_1 , порушивши тим самим норми діючого законодавства щодо повноважень органів місцевого самоврядування та порядку передачі земель у власність громадянці ОСОБА_20 .
 
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 червня 2016 року в справі № 1521/3260/12 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/58094777), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 вересня 2016 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/62012654) та постановою Верховного Суду від 24 квітня 2019 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/81425907): 
позов ОСОБА_21 задоволено частково;
визнано недійсним, виданий на підставі рішення 13-ї сесії ІV скликання Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 16 вересня 2004 року №446-ІV, державний акт, бланк серії ЯА № 163422, зареєстрований 8 листопада 2004 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010452900136, на право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,0967 га, кадастровий номер 5123755800:02:005:0485, яка розташована на АДРЕСА_1 ; 
визнати недійсним, виданий на підставі рішення 13-ї сесії ІV скликання Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 16 вересня 2004 року №446-ІV, державний акт, бланк серії ЯА №369594, зареєстрований 8 листопада 2004 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010452900136, на право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,0967 га, кадастровий номер 5123755800:02:005:0485, яка розташована на АДРЕСА_1 ;
скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_22 на земельну ділянку площею 0,0967 га, кадастровий номер 5123755800:02:005:0485, яка розташована на АДРЕСА_1 ;
в задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 , а також в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_19 до ОСОБА_1 , Таїровської селищної ради про визнання незаконним володільцем земельної ділянки, зобов`язання звільнити земельну ділянку, визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним і скасування державного акту і зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою, знести огорожу, самочинно збудовану будівлю відмовлено.
 
У справі № 1521/3260/12, зокрема, встановлено, що:
рішенням 13 сесії Таїровської селищної ради № 446-ІУ від 16 вересня 2004 року затверджений проект землеустрою щодо відведення у власність громадян земельних ділянок загальною площею 17,2423 га для будівництва та обслуговування жилих будинків і ОСОБА_4 ( ОСОБА_4 , а нині ОСОБА_4 ) передано у власність земельну ділянку площею 0,0967 га розміщену за АДРЕСА_1 , та 08 листопада 2004 року їй видано державний акт, бланк серії ЯА №163422, реєстраційний номер 010452900136, на право власності на цю земельну ділянку;
в подальшому ОСОБА_4 змінила прізвище на ОСОБА_4 і 08.11.2004 р. їй був виданий державний акт, бланк серії ЯА №369594, реєстраційний номер 010452900136 на право власності на спірну земельну ділянку;
згідно договору купівлі-продажу від 17 березня 2006 року ОСОБА_14 , який діяв від імені ОСОБА_4 , продав, а ОСОБА_2 купила частину земельної ділянки площею 0,05 га, яка розташована за АДРЕСА_1 , і призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд;
договір купівлі-продажу, на підставі якого ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку, ніким не оспорений та не визнаний недійсним. В установленому законом порядку частина належної ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0967 га не була у неї вилучена до її передачі у власність ОСОБА_19 ;
ОСОБА_23 і ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку набули на підставі договорів купівлі-продажу, а не в порядку приватизації. Крім того, з договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25 квітня 2003 року слідує, що право власності ОСОБА_23 було також підтверджено державним актом на право приватної власності на землю ТЇ №2562-18 від 24 квітня 2003 року, виданого на підставі договору купівлі-продажу від 18 грудня 2002 року. В дійсності державний акт на право приватної власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_1 видавався.
 
У справі № 1521/3260/12 суди, зокрема, вказали, що ОСОБА_1 не була стороною укладеного 17 березня 2006 року ОСОБА_14 , який діяв від імені ОСОБА_4 , і ОСОБА_2 договору купівлі-продажу частини земельної ділянки площею 0,05 га, яка розташована за АДРЕСА_1 , а тому належним способом захисту порушеного права власності ОСОБА_1 в цій ситуації є витребування майна - земельної ділянки від нинішнього його володільця ОСОБА_2 шляхом пред`явлення віндикаційного позову.
 
Позиція Верховного Суду
 
Щодо позовних вимог про витребування земельної ділянки площею 0,05 га івизнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,05 га
 
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
 
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)).
 
Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).
 
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).
 
Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).
 
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20).
 
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).
 
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) вказано, що:
«46. Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66))».
 
Для приватного права, з урахуванням принципу розумності, є неприйнятним використання конструкції юридичної особи (зокрема, внесення нерухомості до статутного капіталу юридичної особи, вихід учасника із юридичної особи та отримання при виході), інших правомірних приватно-правових засобів (зокрема, поділ об`єктів нерухомості) з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову. Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22).
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
 
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
 
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК України).
 
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).
 
Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (див. пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі   917/1345/17 (провадження № 12-144гс18)).
 
Правопорядок не може допускати ситуації коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2023 року в справі № 442/3663/20 (провадження № 61-6501св21)).
 
У справі, що переглядається:
суд першої інстанції при відмові в задоволенні позовної вимоги про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,05 га міркував так, що позивачка не надала суду, належних та допустимих доказів, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» належної реєстрації спірної земельної ділянки в компетентних установах. Натомість апеляційний суд вважав, що позивачкою не доведено порушення її права; 
суди при відмові при відмові в задоволенні позовної вимоги про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,05 га не врахували, що за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею; у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Тому судові рішення в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про незаконною та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,05 га змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови;
суд першої інстанції при відмові в задоволенні позовної вимоги про витребування земельної ділянки площею 0,05 га міркував так, що позивачка не надала належних та допустимих доказів належної реєстрації спірної земельної ділянки і того, що спірна земельна ділянка фактично перебуває у користуванні відповідачки. Натомість апеляційний суд вважав, що позивачкою не доведено порушення її права; 
            за участі сторін цієї справи були розглянуті інші справи (№ 1521/3260/12, №1521/5393/12). Як свідчить зміст рішення суд першої інстанції взагалі не аналізував які саме обставини були встановлені в тих справах на які посилався позивач в позовній заяві (уточненій); апеляційний суд у постанові зазначив, що судові рішення у справах № 1521/3260/12, №1521/5393/12, самі по собі не надають підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з якими вона звернулась до суду у справі № 509/3665/16-ц, що наразі переглядається. Втім взагалі не аналізував які саме обставини були встановлені в тих справах;
суди не звернули увагу, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
 
За таких обставин суди по суті позовної вимоги про витребування земельної ділянки площею 0,05 га не розглянули та зробили передчасний висновок про відмову в її задоволенні. Тому оскаржені судові рішення в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про витребування земельної ділянки площею 0,05 га скасувати, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
 
Щодо позовної вимоги про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,05 га
 
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
 
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).
 
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19 (провадження № 61-11144св22), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20 (провадження № 61-6922св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21 (провадження № 61-6090св23)).
 
Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року в справі № 947/6589/21 (провадження № 61-10253св23)).
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2022 року у справі № 545/1575/21 (провадження № 61-4168св22) зазначено, що: «оспорюваний державний акт на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 208035 виданий ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Надержинщинської сільської ради № 26 від 07 травня 2004 року; суди не звернули увагу, що належними відповідачами у справах про визнання недійсними та скасування актів про право власності на земельну ділянку є особа, якій видано державний акт про право власності на відповідну земельну ділянку та орган місцевого самоврядування чи орган виконавчої влади, що прийняв рішення про його видачу. ОСОБА_1 пред`явила позов тільки до ОСОБА_2, позовних вимог до Новоселівської сільської об`єднана територіальна громада Полтавського району Полтавської області, як правонаступника Надержинщинської сільської ради, не пред`явила, клопотань про залучення до участі у справі як співвідповідача не заявляла. Тому відсутні підстави для задоволення позову внаслідок неналежного складу відповідачів».
 
У справі, що переглядається:
апеляційний суд при відмові в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку вважав, що позивачкою не доведено порушення її права; 
апеляційний суд не звернув увагу, що належними відповідачами у справах про визнання недійсними та скасування актів про право власності на земельну ділянку є особа, якій видано державний акт про право власності на відповідну земельну ділянку та орган місцевого самоврядування чи орган виконавчої влади, що прийняв рішення про його видачу;
суд першої інстанції встановив, що оспорюваний державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,05 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_2 , виданий Таїровською селищною радою. Позивачка в порядку статті 51 ЦПК України з клопотанням про залучення як співвідповідача органу місцевого самоврядування не зверталась. Тому суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні цієї вимоги внаслідок неналежного складу відповідачів. Як наслідок постанову апеляційного суду в цій частині належить скасувати, а рішення суду першої інстанції в цій частині залишити в силі.
 
Висновки за результатами розподілу судових витрат
 
Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).
 
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що:
«згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, такий обов`язок у випадку передачі справи на новий судовий розгляд не покладено. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи. З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступає від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у додатковій постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 756/2157/15-ц.
У разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
 
Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, в тому числі й понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що судові рішення частково ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. 
 
У зв`язку із наведеним касаційний суд вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково; судові рішення в частині відмови в задоволенні позовної вимоги провитребування земельної ділянки площею 0,05 га та розподілу судових витрат скасувати, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції; судові рішення в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про незаконною та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,05 газмінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови; постанову апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,05 га скасувати, а рішення суду першої інстанції в цій частині залишити в силі. З урахуванням висновків за результатами розгляду касаційної скарги, підстави для закриття касаційного провадження відсутні. Тому в задоволенні клопотання відповідачки про закриття касаційного провадження належить відмовити.
 
Керуючись статтями 396, 400, 409, 410, 411, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У задоволенні клопотання  ОСОБА_2 про закриття касаційного провадження відмовити.
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.
 
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 листопада 2021 року, постанову Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про витребування земельної ділянки площею 0,05 га та розподілу судових витрат скасувати, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 листопада 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про незаконною та скасування державної реєстрації права власностіна земельну ділянку площею 0,05 газмінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,05 га скасувати, а рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 листопада 2021 року в цій частині залишити в силі.
 
З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 листопада 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року в скасованих частинах втрачають законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                            В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     Д. А. Гудима
 
                                                                                               І. О. Дундар
 
                                                                                               Є. В. Краснощоков
 
                                                                                               П. І. Пархоменко